Kolín – Seminář učitelů nedělních škol, 1.11.2003 - Mgr.Lydie Bauerová

Autoritativní a autoritářská výchova

Pojem AUTORITA se docela nesnadně definuje a autoři různých publikací se pokusům o definici úspěšně vyhýbají.
Proto jsem nakonec sáhla k Ottovu slovníku naučnému, z něhož si dovolím ocitovat podstatnou část týkající se hesla AUTORITA:
„AUTORITOU SE STÁVÁ OSOBA, KE KTERÉ NEJVYŠŠÍ VÁŽNOST CHOVÁME A JÍŽ SE BEZDĚKY PODVOLUJEME. VÁŽNOST A ÚCTA JSOU CHARAKTERISTICKOU ZNÁMKOU. AUTORITAMI MOHOU BÝT RODIČE, KNĚZ, UČITEL, ODBORNÍK VE SVÉM OBORU, SPISOVATEL, UČENEC, VŮDCE, VLADAŘ, BŮH, ALE I OSOBY HROMADNÉ – STRANA, NÁROD, CÍRKEV, ÚŘADY, PRÁVO APOD. OBYČEJNĚ SE MÍNÍ, ŽE MEZI AUTORITOU A OSOBNÍ SAMOSTATNOSTÍ (SVOBODOU) NASTÁVÁ SPOR, COŽ JEST OMYL. SAMOSTATNÁ MYSL, ROZUM ZRALÝ A OSVÍCENÝ CHÁPE AUTORITU A JEJÍ NEZBYTNOST VE SPOLEČNOSTI I JEJÍ PSYCHOLOGICKÝ PODKLAD V ČLOVĚKU… BEZ NÍ BY NEBYLO MOŽNÉ ANI VYCHOVÁNÍ, ANI RODINA, ANI ŽIVOT VE STÁTU. VZTAH MEZI AUTORITOU A SAMOSTATNOSTÍ JE ASI JAKO MEZI CITEM A ROZUMEM…. NE VÝLUČNĚ JEDNO NEBO DRUHÉ, NÝBRŽ SOUČASNĚ JEDNO I DRUHÉ A VŽDY PODLE PRAVÉ MÍRY, ČLOVĚK OBOJÍHO JEST POTŘEBEN“.

Autoritu nesmíme zaměňovat s disciplínou – voják může být dobrým velitelem, který udrží disciplínu, ale jako člověk autoritu mít nemusí. Stejně tak jako policie – má moc, ale ne autoritu, což je jistě na škodu nám všem.
Existují různé druhy výchovy, názvosloví různých způsobů výchovy je většinou volně voleno podle převažující charakteristiky – a tak se hovoří o výchově rozmazlující, úzkostné, perfekcionistické, protekční, zanedbávající, zavrhující, autoritářské apod.

Já bych Vám dnes chtěla povědět především o výchově ROZMAZLUJÍCÍ A AUTORITÁŘSKÉ; tyto dva způsoby výchovy jsou dvěma extrémy jedné výchovné linie, jimž je společné, že ani jedna nevychová děti, které dokáží ctít autoritu. 

Před zhruba 40-50 lety vládla v Evropě AUTORITÁŘSKÁ výchova ruku v ruce s fašismem i komunismem – byla to výchova vyžadující naprostou poslušnost, výchova, která nerespektovala speciální a individuální potřeby dítěte, založená na fyzickém i psychickém trestání až týrání, ponižování, ironizování, na psychické či fyzické převaze vychovatele, nadměrné kontrole apod. Po této vlně následovala jako protipól vlna ROZMAZLUJÍCÍ, HYPERPROTEKTIVNÍ výchovy – kdy dítě je králem a smí vše a o cokoli požádá, to dostane.

Dítě potřebuje 2 věci:

LÁSKU A ŘÁD
- lásku danou už předem, nezaslouženou, kdy je dítě milováno se všemi svými nedostatky, tato láska je někdy nazývána láskou m a t e ř s k o u;
- o t c o v s k á láska má dítě uvádět do řádu, do světa, otcovská láska klade nároky, vede k poznání vlastních možností a mezí.
Ve výchově by se měly oba principy vyvažovat, abychom neupadali do nestrukturované bezbřehé lásky ani do bezduchého drilu a formálních pravidel.
Cílem výchovy n e n í p o s l u š n é dítě, cílem je dítě, které může každé přání vyslovit, ale ne vše má dostat; cílem je člověk, který unese porážku, křivdu, který má radost z dávání i přijímání, umí se přizpůsobit, zvládat strach i být solidární s ostatními.

Zatím co dříve převažovaly v ambulanci dětského psychologa i psychiatra děti úzkostné, obětní beránci a otloukánci, dnes vidíme prudký nárůst malých t y r a n ů , dětí destruktivních, agresivních, citově chladných, egoistických, bezohledných a často imunních vůči všem výchovným zásahům a vlivům.
Příčina se často spatřuje v přetechnizovanosti světa a odklonu od citové složky a v narušených sociálních vztazích vyspělé průmyslové společnosti. Technická věda má přednost před ne zcela změřitelným věděním o emocionálním stavu člověka A tak dnes UTLAČOVANÝ RODIČ PŘIVÁDÍ DÍTĚ – SVÉHO UTLAČOVATELE. 

Většina dětí, které mají problémy s autoritou, se rodí lidem vzdělaným, v rodinách se staršími, bezproblémovými sourozenci; v rodinách spořádaných, lidem, kteří na svých pracovištích (i učitelům) nemají problém zajistit si pořádek. Potíže mají více chlapci než dívky, intelekt dítěte nehraje roli; dále pak jedináčci nebo děti jako jedináčci vychovávaní, tj. když v rodině jsou výrazně starší sourozenci, děti adoptované, adoptované děti s jinou barvou pleti, děti ohrožené (nemocné, astmatické a pod.), a také děti, které se v prvních dvou letech ocitly v mimořádné životní situaci (hospitalizace bez rodiče apod.).
Moment, který toto chování spouští, nemusí být vždy jasný – změna stravy (i příliš dlouhé kojení !!!) nebo odmítání určitého druhu potravy, vyžadování jídla jen z určitého talíře, na určitém místě s určitou lžičkou, jen od maminky a od nikoho jiného a tak podobně, nácvik udržování čistoty – nočník, odmítání odloučení se od matky, narození mladšího sourozence a pod. Přidává se potřeba být středem pozornosti, klást nároky jako všemohoucí člověk, neschopnost unést neúspěch a prohru, dítě ihned vzdá činnost, ve které se mu nevede, nedokáže čekat, má nízké zábrany, neumí naslouchat, oblibuje technické hračky s tlačítky, kdy je pánem situace a kdy vlastně nemá spoluhráče, rozumí si s dětmi mladšími nebo staršími, má problémy s vrstevníky a tak dál.

Jak postupovat, když se dítě narodí a chceme je dobře vychovat?
- 	preferovat rooming in, tj. neoddělovat dítě a matku po porodu;
-	do půl roku by mělo dítě spát v jedné místnosti spolu s rodiči, aby jeden druhému byli k dispozici, resp. zejména matka dítěti;
-	od 7. měsíce věku bychom dítěti neměli vyhovět ve všem, co si žádá a to přesto, že nám nic nebrání, abychom dítěti vyhověli;
-	svěřovat dítě na kratší dobu i jiným osobám než matce;
-	nebát se vzít dítě k sobě v noci do postele, neodmítat ho s tím, že se nevyspíme; je spousta dětí, které celé zkřehlé postávají u rodičovských postelí – netroufnou si ani k nim ani zpět do svých postýlek;
-	říká se, že hlad je nejlepší kuchař – nenuťte hned dětem náhradní jídlo, když se jim právě nezamlouvá to, co mu nabízíte;
-	nemusí jít vždy tam, kam si zamane, nebojte se zamítnout občas jeho přání, když se Vám to nehodí nebo je pohyb spojen s možnými nepříjemnými důsledky, DÍTĚ BY MĚLO CÍTIT, ŽE DOMOV, HNÍZDO t.j. I VAŠE PÉČE, MÁ HRANICE;
-	podporujte zvědavost a podnikavost, odpovídejte na otázky, ale opět s omezeními;
-	zapojte dítě do smysluplné práce rodičů, umožněte mu nápodobu Vaší činnosti, podporujte jeho chuť stát se velkým a odpoutat se, aniž by ztratilo k rodičům úctu;
-	neříkejte dítěti, že jej nemáte rádi nebo že jste nešťastní či zklamaní, když se zlobí, když zuří nebo se bojí, když je zklamané – kde jinde si má dítě tyto projevy odžít než doma? Už dvouleté dítě nemáme při jeho zlobě, vzteku a zklamání konejšit jako miminko, musíme mu dát čas,aby jeho afekt přešel a umožnit poznání, že rodiče se z toho nezhroutí. Rodiče by se v těchto chvílích měli chovat jako řidiči auta – dívat se dopředu, ne na každý kamínek, který je v cestě. Znepokojovat bychom se měli tehdy, když máme doma dítě, které nikdy nezlobí a nikdy se nevzteká – tomu hrozí, že nikdy nedospěje. Když dítěti nedovolíme, aby dávalo najevo své postoje, pokud ho zlomíme autoritativní výchovou k bezpodmínečné poslušnosti, vyroste z něj nudný, nesympatický a příliš konformní člověk, se kterým bude každý orat a vláčet, takže nikdy nedosáhne na to, po čem opravdu touží, vždycky uhne, ale bude protivný a nespokojený, bude mu scházet pocit vlastní identity a právě, proto mu budou chybět láska a sympatie okolí. Ale stejně nespokojený a nešťastný jedinec vyroste z dítěte, kterému dovolíme vše. 

Tyranské dítě se začne vyvíjet v momentě, kdy pozná, že je silnější než rodič. Je-li silnější než rodič, není u něj chráněné a bezpečné, dítě má vlastně strach a svou pánovitostí a manipulacemi si dokazuje, že má sílu.
Zhruba v roce a půl na dítěti pozorujeme projevy samostatného myšlení – může leccos odmítat nebo třeba utíkat z nočníku a čím je aktivnější, tím více se střetává s rodičovskými zásahy a jejich vůlí. S nabytou svobodou a nezávislostí začíná volit mezi dobrem a zlem.Toto období bývá někdy přirovnáváno „vyhnání z ráje“ – až do té doby jsme dostali vše, aniž jsme si to zasloužili, ale pak by dítě mělo dospět k poznání, že se světem vyjde lépe po dobrém než po zlém.
Úkolem rodičů je nedovolit, aby se z dítěte stal slaboch nebo sobec, ale člověk nezávislý, sebejistý, schopný sebeovládání. Neexistuje kuchařka na každou situaci, ve které se jako rodiče ocitneme, není vůbec lehké udržet správnou rovnováhu mezi řádem a láskou, touhou povolit a přitom zakázat. Dítě nám odpustí, i když nás na pár chvil odmítne nebo se na nás za naše rozhodnutí zlobí. Musíme mít odvahu říkat ne, risknout přechodnou ztrátu obliby, v zájmu zdravého vývoje dítěte musíme ODMÍTNOUT PERMANENTNĚ HEZKOU ROLI. Dítě musí cítit hranice, jinak je úzkostné. Výchovou vymezujeme dítěti jeho mapu, ukazujeme mu, kam patří a kam už nesmí, resp. kam nesmí beztrestně, bez následků. Dítě, které není vedeno, zkouší a své meze a hranice vlastně hledá – rodiče vyhrožují „dám tě do dětského domova“ nebo „zavolám na tebe čerta popř. policajty“, ale nic se neděje, a tak dítě „přitvrdí“. Čím jsou rodiče nerozhodnější, protože dětinsky chtějí rozdávat jen radost a bojí se, aby kvůli pevné linii nepřišli o svou oblibu, tím nemožněji si děti povedou, aby od nich stanovení hranic vymohly. Když nás děti přivádějí k šílenství, je to proto, že po nás chtějí, abychom vydali nouzové zákony. Máme-li pochybnosti, buďme raději přísnější, nebojme se, že nás děti nebudou mít rády, nedolézejme za nimi, nechoďme je odprošovat, nedělejme „kašpárky“ jen proto, aby dítě zapomnělo, „jak se to mezi námi pokazilo“. Děti poznají, že se bojíme, může toho zneužít a nebudou si nás vážit, hranice, které nastavujeme budou vnímat jako nepevné a pokusí se je zdolat. Děti jednou své pevné rodiče ocení a nakonec jsou jim za výchovu a připravenost do života vděčné, ale svým slabým rodičům neodpouštějí. 

Nesmíme se dopustit ani jiných chyb – a to je vyvolávání pocitů viny nebo strachu v dítěti. Říkejme jim: nedělej to, budu se zlobit, nebo –nepustím ti pohádku, ale neříkejme – nedělej to, budu z tebe nešťastná, onemocním, dostanu infarkt, tátovi pukne srdce nebo skočím z mostu. Nesmíme dítě činit zodpovědným za naše zdraví, štěstí, život nebo stabilitu rodiny. NESMÍME MU DELEGOVAT TUTO MOC ANI HO ZÚZKOSTŇOVAT OBAVAMI, ŽE COKOLI UDĚLÁ BEZ NAŠEHO VĚDOMÍ A SVOLENÍ, MÁ TRAGICKÉ NÁSLEDKY.

Dalším nešvarem je naše věčné diskutování s dětmi – chceme, aby naše rozhodnutí dítě pochopilo - vlastně aby ho schválilo. Dítě naše argumenty stejně většinou nepochopí, popřípadě nechce pochopit, ale to nevadí, důležité je, že jsme rozhodli a ono se podvolí. Pokuste se dětem své důvody sdělit, ale maximálně dvakrát, pak klidně řekněte –Bude to tak jak říkám a dost. Nechte své dítě prožít vztek, zklamání, nezdar i neúspěch, nechystejte hned „náplasti“ v podobě jiného příjemného zážitku, dejte mu najevo, že mu rozumíte, a že to tak v životě prostě chodí, klidně mu popovídejte, jak jste něco podobného kdysi prožili i Vy, jak strašně jste se třeba kdysi zlobili na jeho babičku, když Vás po angíně nechtěla pustit ven sáňkovat. Nestavějte se na piedestal vší ctnosti, nepředstírejte, že jste byli vždy jen úspěšní, šikovní a poslušní, nestavějte před dítě tento nesplnitelný ideál, za kterým ono bude celý život jen pokulhávat.

 Když se dítě narodí, většina odpovědnosti padá na ženu, ale manžel by měl být své ženě oporou. Jenomže se tak bohužel většinou neděje. O co vlastně jde?
Matka a dítě tvoří od narození pevný svazek, a tak jako se musí dítě pomalu osamostatňovat od závislosti na matce, musí se i matka znovu osamostatnit a odpoutat od dítěte, což může být jak pro dítě, tak pro matku velmi bolestné. Nejen dítě by mohlo bez odloučení a osamostatnění zůstat věčným dítětem, ale i matka by mohla ustrnout v nedospělé roli připoutaného dítěte. Aby matka mohla dítě pouštět ze svého náručí, je tu otec dítěte, který zvolna vede matku k dospělému vztahu muže a ženy. Otec má oběma pomoci snést bolest z vzájemného oddělování, JE JEHO POVINNOSTÍ VSTOUPIT MEZI MATKU A DÍTĚ - a to se málo ví. I dítě musí poznat, že maminka je zde i pro někoho jiného, že se o ni musí dělit. Přítomnost otce a jeho pomoc je nutná k tomu, aby se dítě jednou dobře cítilo ve skupině – škole, na pracovišti, s kamarády. Otec – matka a dítě tvoří nejmenší možnou skupinu, 3 lidé jsou skupina, 2 lidé pár. Zde muži bohužel velmi často selhávají, říkávají – dítěti se budu věnovat, až bude mluvit, až bude schopné hrát fotbal, až s ním budu moci vést rozumnou řeč, ženě neposkytnou nutnou oporu a ona místo toho, aby znovu dospívala v dospělého člověka, zůstane zavřená v koalici s dítětem, cítí jako ono, nedokáže mít nadhled, odmítat a říkat NE.
Dnes tráví rodiče společně s dětmi málo času a v těch chvílích, které jim zbývají, jsou zejména matky - trápené obavami, že dítě zanedbávají – schopné na sobě nechat dříví štípat. Chtějí hrát pozitivní roli, nechtějí v těch krátkých společně prožitých okamžicích říkat NE. A otcové ráno odcházejí, večer se vracejí pozdě nebo se zavírají se svými počítači a svou naprosto neodkladnou a důležitou prací; často od mužů slýcháme: „výchovu nechávám na ženě“ – a pak se diví tomu, co jim doma roste nebo tendenci soudů svěřovat děti ženám. Myslím, že právě toto selhávání otce jako spoluvychovatele je jedním ze zdrojů feminismu anebo stále častěji se objevujícího rozhodnutí žen mít děti, ale ne manžela. 
Další povinností rodičů je utvořit uzavřenou množinu, ve které je otec a matka a kde pro nikoho jiného není místo – ani pro další muže a ženy, ale ani pro jejich vlastní děti. Vyhradí-li si rodiče svůj prostor mimo své děti, dávají jim dobrý příklad k tomu, aby se i ony jednou oddělily a vyrostly.
Jinak řečeno – matka poskytuje pocit bezpečí a bezpodmínečnosti přijetí, otec většinou nestojí tak blízko a je to on, kdo zpočátku staví hranice a je vůči dítěti kritičtější a náročnější, dává dítěti zpětnou vazbu a informace o jeho významu a místě na „mapě světa“. 
Dítě má nejdříve pocit, že je vším a všechno může a že se vše točí kolem něj.Když najde své hranice, dojde mu, že to tak není.Ale také musí přijít o iluzi, že matka je bůh, který řídí svět; musí dozrát k poznání, že otec s matkou se o moc dělí – a že ani otec není bůh. A co víc – DÍTĚ MUSÍ ZJISTIT, ŽE MATKA NENÍ BŮH, NENÍ JÍM ANI OTEC ANI NIKDO JINÝ – ANI ONO SAMO. Úkolem otce je, aby i matka poznala, že ani naše dítě NENÍ BŮH, i když se s myšlenkou, že jsme porodily zázrak, těžko loučíme. 
Dnes je výchova ponechávána většinou na matce a otcové od odpovědnosti utíkají, Jenomže na jednoho je výchova příliš velké sousto, matka se pod tíhou odpovědnosti může hroutit, potřebuje svého muže, aby z něj čerpala sílu k vytyčování mezí a hranic nejen pro dítě, ale i pro sebe sama, protože se dostala k dítěti moc blízko a dítě musí opustit příjemnou pozici, kdy sebe sama vnímá jako „něco extra“, musí se z těsného a výlučného vztahu s matkou stát členem party matka- otec-dítě, popř. další děti.

Zrovna v minulém týdnu přišla matka se jedenáctiletým synem, udávala poruchy spánku. Ukázalo se, že chlapec po matce chce, aby u něj večer seděla tak dlouho, dokud syn neusne. Chlapec hrdě oznamuje, že je to proto, aby se maminka nemohla s otcem milovat. Když jsem se ale zeptala, jestli by u něj mohl večer sedět také otec – protože i jeho přítomnost u chlapcovy postele by milování znemožňovala,- pacient se jen zasmál – ne, to by nestačilo, chci matku. Pokud je třeba na letním táboře nebo u prarodičů, spí hned jak dudek a bez problémů. Manželství rodičů není zvlášť šťastné, matka má se synem úzký vztah a vše směřuje k tomu, že nakonec budou rodiče bydlet odděleně; pacient bez skrupulí sděluje, že je mu milejší rozvod rodičů, jen aby se matka s otcem nemohli milovat. O milování s velkou pravděpodobností vůbec nejde, chlapec jen ve svém vývoji našel oblast, která jej jako matčina partnera vylučuje, a je ochoten se zbavit protivníka. Ve vývoji byly určitě další formy manipulace s rodiči a zejména s matkou, jen do té doby na ně matka bez problémů přistupovala a nevnímala je jako natolik závažné, aby vyhledala pomoc.
Autoritu si nezajistíme podáváním léků 3x denně, jde o výchovný proces, na kterém se mají podílet oba rodiče.

Když vychováváme své děti, většinou vycházíme ze své vlastní zkušenosti, používáme model, v němž jsme byli vychováváni sami.
Právě teď mám v péči sedmnáctiletou studentku gymnázia; byla u mne již před lety a obávám se, že ani tentokrát se nic nezmění. Její matka se s otcem rozvedla, když měla pacientka několik měsíců. Žily spolu samy a kolem dívčiných pěti let si matka našla přítele. Dívka ho velmi dobře přijala, hráli si spolu, těšívala se na něj. Problém nastal, když se přítel k matce nastěhoval a začal se podílet na výchově, která byla náročnější a méně ustupující. Dívka se všemi dostupnými způsoby snažila ho z rodiny „vyštípat“ – provokovala, neposlouchala, dělala naschvály, s matčiným přítelem nemluvila a nakonec docílila toho, že se přítel již dvakrát z rodiny odstěhoval a zase se vrátil. Nedovolila, aby si matka přítele vzala; řádila, utíkala z domu, zvracela, nechodila do školy, takže matka od sňatku vždy upustila. Dnes domácnost funguje tak, že matka spí jednu noc s přítelem v ložnici a druhou noc s dcerou v jejím pokojíku. Pokud spí matka s přítelem, dívka jim v noci chodí klepat na dveře a dokáže to od půlnoci třeba do čtyř do rána. Matka s přítelem nedokážou na tuto provokaci nereagovat, buď jeden z nich rozčileně vyletí a křičí nebo si jde matka raději lehnout k dceři. Na dovolenou jezdí společně a dívka spí s nimi v jednom pokoji ; protože ji nic nebaví, chodí spát už v osm, ale matka s přítelem nesmí sami nikam odejít. Když jede matka s přítelem na služební cestu, dívka jim i stokrát za den a noc volá na mobil (který matka nedokáže vypnout), stěžuje si na různé obtíže a matku na dálku děsí, takže matka se snaží všem služebním cestám vyhnout. Dívka zcela typicky nemá kamarádky ani koníčky. Matka sděluje, že sama byla v podobném duchu vychovaná stejně tak jako její třicetiletý bratr, vysokoškolák, který nemá dívku, bydlí u rodičů a ti jej ve svých sedmdesáti letech obskakují, vedou za syna obchod (který mu sami zřídili a zavedli), syn doma polehává a stěžuje si na nedostatek rodičovské pozornosti. 
 Velkým problémem je, když se sejdou rodiče oba vychovaní v autoritativním nebo rozmazlujícím modelu. Měla jsem v létě v práci tříleté dítě, které odmítá močit do nočníku. Pokud cítil potřebu, šel do obýváku a nutil matku, aby mu dala plenu a do té se pak vymočil. Probrala jsem to s matkou a ta celou problematiku chápala a byla odhodlaná dítěti nevyhovět a plenu mu nedat.Ale syn vztekle řval, manžel prchnul z bytu, matka plakala, několikrát denně mi volala, telefonovala kamarádkám, mamince a obvodní lékařce, takže chlapec dobře viděl, že má nad matkou moc, že si není jistá a její rozhodnutí nepramení z ní. Nakonec se matka vzchopila a močení místo do plen na WC se upravilo. Teď jsou objednaní znovu – chlapec odmítá na WC nebo nočník kakat…
Aby nám nevyrostli malí tyrani, je třeba správně zasahovat hned na začátku společného života. Čím později, tím hůř, dítě dokáže vynalézavě rozšiřovat rejstřík chování, kterým nás ničí, zahání do kouta a upevňuje svou moc. Děti vychované 
a u t o r i t a t i v n ě se budou rodičů bát, ale autoritu mít rodiče nebudou. Děti z rozmazlujícího vztahu budou svými rodiči pohrdat. Oba se k svým rodičům jednou budou chovat krutě,ve stáří se o ně nikdy nepostarají, a tyranizující dítě bude až do konce vašich dnů vyžadovat vaši péči a trestat vás, pokud nevyhovíte – třeba jen proto, že nebudete mít dost fyzických sil a budete třeba nemocní.
Pokud se dítě dostane do péče později, je třeba, aby rodiče prozřeli – a to je rovněž téměř nadlidský úkol. Známá psycholožka tyranskými dětmi se zabývající – Jiřina Prekopová – doporučuje metodu „pevného objetí“. Když dítě např. křičí a vyvádí, že nepůjde na nočník, vzít ho do náruče a držet ho tak dlouho, dokud se nezklidní. Dítě by v nás znovu mělo najít oporu, mělo by nám svěřit rodičovskou moc, vnímat nás jako ochránce, silnějšího než je samo, ochránce, o kterého se může opřít.

Zkuste si představit rodinu sedláka s velkým hospodářstvím třeba v roce 1940. Zpravidla bydlela ve stavení, kde byla velká obytná kuchyň, rodiče měli ložnici a několik dětí svůj společný pokoj. Děti viděly otce i matku při práci a měly je stále po ruce, když bylo třeba – tedy když bylo OPRAVDU TŘEBA! Děti se musely do práce zapojit podle toho, jak vyrůstaly a jakou práci byly schopné zastat. Neumím si představit, že by taková selka vyvařovala každému dítěti zvlášť jenom proto, že jedno nejedlo zelí, druhé mrkev nebo hrášek. Nechceš – nejez. A děti jedly, přestože – nebo právě proto že jídelníček byl chudý, když se nenajedly hned, čekaly na další společné jídlo. Uklízelo se smysluplně a ve srovnání s dneškem nebyli lidé obklopeni takovým množstvím věcí. Pokud by se v tehdejší době dítě o tyranskou manipulaci pokusilo, matka by zakročila jednoznačně a okamžitě a kdyby to náhodou nezvládla, otec by razantně dal dítěti najevo, kde je jeho místo, kde jsou jeho hranice. Na takovém statku byl dobytek přednější – dítě muselo počkat. Možná se nemusíme ani přesouvat tak hluboko do minulosti – i dnes máme mezi sebou rodiny s více dětmi a myslím, že by mohlo být užitečné pozvat si tyto rodiče a třeba i jejich děti a zeptat se jich, jak to u nich chodí, určitě by nás lecčíms překvapili a inspirovali.

Na závěr si Vám dovolím popřát, abyste jako rodiče obstáli a abyste dokázali stát „oběma nohama na zemi“, přeji Vám sílu vzájemně se podržet a sjednotit na myšlence, že zdravý rozvoj dítěte a Vaše vztahy stojí za kus kariéry, peněz i času. 

Mgr.Lydie Bauerová, ord.klin.psychologa, Masarykova 37, 602 00 Brno, tel.:542423017