Podobenství o pleveli v pšenici					4.po Zjevení Páně
Mt 13, 24-30									2.2.2003

I.	MOTIVACE
Někdy se nám stává, že se nám nelíbí, co druhý člověk dělá. Myslíme si, že to dělá špatně, že my bychom to udělali jinak, lépe, rychleji, zajímavěji. A někdy opravdu špatně jedná, dělá věci, o kterých víme, že jsou nebezpečné, a my bychom tak rádi, aby tento člověk už byl potrestán, aby neměl stejná práva jako ostatní.

II.	SETBA DOBRÁ A SETBA ZLÁ
Ježíš vyprávěl lidem další podobenství. Člověk, hospodář, zasel na své pole obilí. Ale v noci, když všichni spali, přišel hospodářův nepřítel a na pole mezi pšeničná zrna zasel plevel. Pak odešel. Oním nepřítelem je ďábel. Chce zkazit to, co připravil Bůh, v podobenství hospodář. Ďábel dělá to, co Bůh, jedná stejně, také zasévá zrno, jenže špatné.
Nikdo nic netušil, ďáblova setba je zpočátku od nerozeznání od setby dobré. Až když pšenice vyrostla, objevil se mezi ní i plevel a bylo možno rozeznat setbu dobrou a zlou.

III.	SLUŽEBNÍCI CHTĚJÍ ZAKROČIT
Služebníci občas k poli přišli, chtěli zjistit, jak obilí roste, jaká bude úroda. Když zjistili, že je tentokrát mezi pšenicí více plevele než jindy, hned běželi za hospodářem. Divili se tomu, ujišťovali se, že hospodář přece zasel kvalitní zrno. Když hospodář řekl, že to jistě způsobil nepřítel, služebníci hned navrhli řešení. „Hospodáři, chceš, abychom šli na pole  a všechen plevel vytrhali?“ Chtěli se s celou situací vypořádat co nejrychleji.  Chtěli se zbavit toho, co je zlé, aby to už neměli na očích.

IV.	HOSPODÁŘ NABÍDKU SLUŽEBNÍKŮ ODMÍTÁ
Hospodář ale tuto nabídku nepřijal. Naopak jasně řekl služebníkům, že plevel vytrhávat nemají. Vždyť by s rostlinkami plevele mohli vytrhnout i mladé rostlinky pšenice a to by byla velká škoda. Plevel bude oddělen jako nepotřebný, ale až později, až v době sklizně. Dobré zrno má dost síly a životaschopnosti, aby vyrostlo i mezi plevelem, a na konci se dostane do sýpek. Oddělení dobré a zlé setby, pšenice a plevele, není úkolem služebníků, hospodář tento úkol dá žencům. Oni rozpoznají dobrou úrodu a uloží ji do stodoly.

V.	ZÁVĚR
My lidé si často počínáme jako ti služebníci: Chceme třídit a rozhodovat. Ve skutečnosti jsme setbou. Buď dobrou nebo špatnou. O tom rozhoduje Bůh. Dnešní podobenství nás chce povzbudit k tomu, abychom se stali setbou dobrou. Hospodin nám dává šanci. Špatné nevytrhává hned, ale čeká až do doby sklizně.

MODLITBA:
Pane Bože, prosíme tě, veď nás, abychom byli dobrou setbou, abychom uměli rozpoznávat, co je dobré a co špatné, čeho se máme přidržet a čeho se vyvarovat. Dej také, ať jsme trpěliví, ať dovedeme přistupovat k lidem i přesto, že jejich jednání se nám nelíbí nebo je opravdu špatné.     Amen.

podobenství o ztracené ovci 						5. po Zjevení Páně
Mt 18, 10-14										9.2.2002

I.	Kdo je největší v Ježíšově království
Víte, kdo je v království největší? Král. Královna. Ministr financí. A kdo je největší v království Božím?
Už jste přebalovali pokakané miminko? Nebo utírali nos mladšímu bráškovi nebo sestřičce? Že je to fúúúj? A proč se vás vlastně ptám? 
Protože Pána Ježíše se jednou učedníci začali ptát: Kdo je vlastně v tom tvém království, o kterém pořád mluvíš, největší? Kdo je ten nejváženější? Je to někdo bohatý? Nebo urozený? Nebo ten, který se umí dobře modlit? Ale Ježíš si zavolal zrovna takové malé, špinavé děcko a řekl: Tohle dítě je největší v mém království. A když nebudete jako tohle dítě, tak se do mého království nedostanete. Učedníkům se to nezdálo, začali trochu ohrnovat nos. Jako tohle malé smradlavé děcko? Fúúúj.
Pán Ježíš viděl, že se jim to nezdá: Kluci, tak já vám to řeknu ještě trochu jinak. Vy tady ohrnujete nosy nad smradlavým děckem. Dobře, máte pravdu, trochu smrdí. Ale víte, že tohle děťátko má svého anděla, svého zástupce zrovna přímo u Pána Boha? A víte, že Pánu Bohu vůbec nevadí, že smrdí? Že ho Bůh má moc rád? Víte, že Bůh má rád úplně každého? I ty, nad kterými ohrnujete vaše nosy: špinavé děti, celníky, kteří kradou, i ženské, které měly tolik mužů, že se to nedá spočítat.

II.	O neobyčejném pastýři a o hledání
Ale abyste neřekli, povím vám ještě jeden příběh. Napřed otázka: Co se stane, když má někdo stádo o sto ovcích a jedna se mu ztratí? Nechá tu ztracenou být a řekne si – mám ještě těch devadesát devět, to mi stačí. Jedna sem, jedna tam. Tak to bývá, nějaké ztráty jsou povoleny. 
Ale představte si, že znám jednoho pastýře a ten to dělá jinak. Když se mu nějaká ovečka ztratí, zabloudí, tak nechá těch devadesát devět na pastvině a pak běhá po horách, do kopce z kopce, a hledá, kam se ta potvůrka ztracená asi zaběhla. Koukne se všude – jestli nespadla do potoka, jestli nešla ke skále, nebo ji dokonce nenapadlo kamarádit se s vlky. 
A co udělá, když ji najde? Dostane ovce na zadek? Vynadáno? 

Pamatujete, jak to bylo, když jste něco hledali? Třeba křečka. Dva byli v akvárku, ale třetí vyskočil a teď tu někde běhá. Co když kousne do šňůry od lampičky? Nezabije ho to? Nepojde někde za skříní hlady? Tak jste začali vymýšlet nejrůznější křeččí schovávačky – za skříní, v koši s papírem. Pak ho objevíte náhodou v šuplíku. Hurá! Žije. Honem zpátky do akvária. A všem to řeknete: mámě, tátovi až přijde z práce. Možná dokonce zavoláte spolužákovi, kterému jste o tom křeččím útěku vyprávěli. Máte rádi všechny ty tři potvůrky z akvárka, ale najednou toho útěkáře máte trochu radši. Máte radost, že se mu nic zlého nestalo, i když se toho mohlo stát hodně. 

III.	O Boží a naší radosti
Tak si to pamatujte, kluci a holky. Pán Bůh je jako pastýř, který hledá ovci, nebo jako vy, když hledáte ztraceného křečka. Pán Bůh si nedá pokoj, nepřestane, dokud nenajde každého člověka. Pán Bůh totiž chce, aby nikdo nebyl ztracený a sám. Každý má pro Boha velikou cenu. Všichni špinaví a smradlaví. Všichni neurození. Všichni chudí. Všichni zlobiví. Všichni zatoulaní. Každý člověk – malý i velký – je pro Boha důležitý. A když Bůh – jako ten dobrý pastýř – najde ztraceného, tak z toho má velikou radost. Takovou, jakou by měla vaše maminka, kdybyste se ztratili a pak zase našli. Takovou, jakou máte vy, když najdete ztraceného křečka.
A proto je důležitá ještě jedna věc. Ježíšovo království je tu pro všechny. Pro tebe i pro tebe.  Pro všechny – tak si dejte taky pozor, abyste nad nikým neohrnovali nosy, jako učedníci na začátku našeho vyprávění nad malým dítětem, nikoho neodsuzovali a o nikom neříkali, že pro takového Ježíšovo království není. Radši se spolu s Pánem Bohem radujte, jak veliké to jeho království je, že se do něj vejdou všichni. 

Modlitba: Bože, díky, že nás všechny hledáš tak dlouho, dokud nás nenajdeš. Díky, že pro nás máš svoje království. Dej, ať vidíme, jak je veliké, a všem ho také přejeme. Amen.

podobenství o hřivnách 						Devítník – Septuagesimae
Mt 25,14-30										16.2.2002

I.	Otázky kdy? a jak? 
Učedníci přišli jednou zase za Ježíšem a začali se ho ptát: Vyprávíš pořád o tom tvém království. Už víme, kdo je v něm největší – to o těch dětech a ovcích, jaks vyprávěl. A teď nám řekni, prosím, kdy  to bude, kdy tvé království přijde, kdy se Izrael stane Božím panstvím? Už brzo? Za rok? Zítra? A jak to bude vypadat?

II.	Odpověď?
Hm, řekl Ježíš. Těžko říct. Ještě přijde hodně válek a hodně různých katastrof, ale Boží království to nebude. Přijdou taky různí lidé a budou říkat, že oni svět určitě zachrání. Ale to pořád nebude Boží království. Možná to bude trvat opravdu hodně dlouho. Ale ujistit vás můžu: Boží království přijde jistojistě. Jenom je trochu zbytečné vypočítávat, kdy to bude. Dnes nebo za deset let nebo za tisíc. Důležité jsou jiné věci.
Učedníci si povzdychli: to nám toho moc neřekl. Ale než začali být naštvaní, začal vyprávět Ježíš další příběh:

III.	Příběh o třech zaměstnancích
Byl jednou jeden člověk, který odjížděl na dlouhou cestu. Předtím si zavolal své tři zaměstnance a dal každému nějaké peníze, aby s nimi hospodařili, každému podle toho, jak byl schopný. Kdy se vrátí, to neřekl. První dva začali s penězi podnikat a hned se jim povedlo získat ještě další peníze. Třetí vykopal jámu a tam svou část peněz zakopal. 
Co se stane, až se ten člověk vrátí? Určitě bude chtít vědět, co se s jeho penězi mezitím dělo. Zavolá si všechny své zaměstnance a zeptá se jich: tak co, jak to šlo? První i druhý přinesou svěřené peníze i výdělek: Podívej se, pane, tohle všechno jsme s tvými penězi podnikli a vydělali jsme ještě jednou tolik – tady jsou. Pán je pochválil.
Třetí přijde s tím, co dostal: Pane, tady to máš zpátky. Je to přesně tolik, kolik jsi mi dal. Vím, že jsi přísný a tak než bych něco pokazil, radši jsem ty peníze schoval. Tak ti je teď vracím, vem si, co ti patří. Už s tím nechci nic mít.
Ten člověk asi trochu zesmutněl a pak povídá: Vidíš – říkáš, že jsem přísný, a věděl jsi, že chci, abyste s penězi  hospodařili, ale sám ses podle toho nezachoval. Měl jsi aspoň dát ty peníze do banky na úrok – malinko bys tím přece získal. Ale tys byl líný a pohodlný. Zaměstnance jako ty musím propustit. 

IV.	Rozhovor o důležitějších věcech
	No jó, Ježíši, ale jak to souvisí s naší otázkou? To ta důležitější věc je to podnikání?
	Tak trochu, řekl Ježíš. Vy všichni, učedníci, učednice, kluci, holky, starší i mladší, jste jako ti zaměstnanci toho člověka. Vaším zaměstnavatelem ale není nějaký podnikatel, ale sám Pán Bůh. 
	Pán Bůh nám dává peníze? Mně teda moc nedal...
	Ale ne, vy jste přece dostali ještě větší poklad než jsou milióny někde na kontě v bance. Vy totiž víte, že Pán Bůh pro všechny přichystal svoje království. Jak jsme si o tom vykládali minule: Boží království je tak veliké, že se do něj vejdou všichni, kteří přijmou pozvání, aby do něho vešli.
	Takže Pán Bůh nám dal místo peněz zvěst o svém království?
	Přesně. A jak to bylo v tom příběhu? Co se nesmí s tou zvěstí, s tím pozváním udělat? Zakopat, schovat jenom pro sebe. Takže vy, když víte, jak veliké je Boží království a jak moc vás má Bůh rád, co uděláte? Necháte si to pro sebe?
	Neee! Už víme. Řekneme to všem lidem. Když to Boží pozvání platí pro všechny, tak jim to taky musí někdo říct. Ten Boží poklad, o kterém víme, nemůžeme nikde zakopat, to by byla věčná škoda. 

	Tak co, ještě vás pořád zajímá, kdy bude konec? zeptal se Ježíš.
	No, Ježíši, teď, po tom tvém příběhu, už zase tak moc ne. Vidíme to díky tobě trochu jinak. 

Modlitba:
	Díky, Bože, že nám otvíráš svoje království. Díky, Ježíši, žes nám otevřel oči pro důležitější věci, než je vypočítávání konce světa. Dej, ať tu radostnou zprávu, že nás máš rád i přes všechno, co děláme špatně, nezakopeme do jámy. Díky, že můžeme vyřizovat tuhle zvěst všem lidem. Amen.

Ježíš a hříšnice									Sexagesimae
Lk 7,36-50										23.2.2003

I.	Veliká vděčnost
Jak se dá vyjádřit vděčnost a radost? Napadá mne, že vděčnost dáme najevo jednoduše poděkováním. Můžeme i zatelefonovat nebo napíšeme pohled. Jindy třeba poděkujeme dárkem nebo tím, že pozveme známé na oslavu, anebo dáme prostě mamince pusu. Ale když se podaří něco moc velikého a důležitého, tak je člověk tak nadšený, že se mu chce samou radostí skákat, tancovat nebo zpívat tam, kde je – klidně na ulici. Nejradši by křičel nahlas: "To je skvělý! Hurá! Lidi, já mám radost!" Ale lidem okolo, kteří mají obyčejný všední den, se může zdát, že je ten člověk blázen. Zejména ti, kteří takovou radost nikdy nezažili, to nechápou a zlobí se: Vždyť se ten člověk chová nevhodně a neslušně. A někteří ho možná napomenou. Kdo ale něco podobného zažil, ten to chápe. Vzpomene si, jak měl sám radost, a možná se k jásání druhého i přidá. O jedné ženě, která dala upřímně najevo svou vděčnost, ale udělala to docela zvláštním způsobem, je i dnešní příběh. Je také o člověku, který to nechápal, radovat se neuměl a nechtěl. 

II.	Pozvaný
Jeden zbožný člověk, jmenoval se Šimon, pozval Ježíše na návštěvu. Pozval ho, aby u jídla probírali důležité věci. Šimon byl farizeus. Byl jeden z těch, kteří usilovali, aby lidé žili tak, jak si přeje Bůh. Také Ježíš usiloval o to, aby lidé žili podle Pána Boha. V tom byl Šimon Ježíšovi blízký. Ale přece jenom byl Ježíš jiný než farizeové. Brzy pochopíte v čem.
	Byla to veliká událost, že je ve městě Ježíš – ten mocný a moudrý muž, o kterém už tolik slyšeli. Lidé si o něm povídali. Ale ještě více si povídali o tom, že má přijít na návštěvu právě k farizeovi jménem Šimon. Toho všichni dobře znali. Byl to vážený člověk. Dával si pozor, aby mu nikdo nemohl nic vytknout. Dodržoval zákon a chtěl žít podle Božích přikázání. Ale že právě on zve Ježíše? To bylo lidem divné. Věděli, že Ježíš je jiný.

III.	Nepozvaná
V tom městě žila také žena, která neměla dobrou pověst. Všichni o ní věděli, že nevede svůj život dobře. Říkali o ní, že je hříšnice. Většina lidí se s ní vůbec nebavila. A farizeové už vůbec ne. S někým, kdo nežije podle Božích přikázání, se totiž nechtěli stýkat. Když se dozvěděla, že je Ježíš na návštěvě u Šimona, přišla do Šimonova domu a přinesla si s sebou vzácný olej v krásné nádobce. Přistoupila zezadu k Ježíšovi, stála tam a plakala. Plakala tak, že měl Ježíš za chvíli mokré nohy od jejích slz. Začala mu je utírat svými vlasy a ještě jeho nohy natírala vzácným olejem. Celou místností to zavonělo, když nádobku otevřela.
	
IV.	Nevychovaná
To, co ta žena udělala, bylo velmi zvláštní a nevídané. Vlastně taky docela drzé. Přišla, i když ji nikdo nepozval. A ještě si tahle hříšnice dovolí svými vlasy nějakému muži utírat nohy a navíc ho mazat olejem ve společnosti jiných. Od cizí ženy by si to Ježíš neměl nechat líbit ani o samotě.	Šimon se mračil a říkal si v duchu: "Tak ta nám tady opravdu ještě scházela." A možná i začal litovat, že Ježíše vůbec k sobě pozval. Říkal si také: "Copak to ten Ježíš neví? Kdyby to byl muž Boží, tak by přece musel poznat, že je to hříšná ženská."
	
V.	Podobenství pro Šimona
Ježíš to věděl. A také poznal, o čem Šimon právě tak usilovně přemýšlí. A řekl mu: "Šimone, chtěl bych ti něco říct." "Ano, Mistře, mluv," odpověděl Šimon. "Šimone, představ si, že jednomu člověku dlužili dva lidé peníze. Jeden mu dlužil 500 denárů a druhý 50 denárů. Jenže oba dva neměli dost peněz na to, aby mu dluh splatili. Ten člověk jim jejich dluhy velkoryse prominul. Ty, Šimone, co myslíš? Který z těch dvou toho člověka bude mít víc rád? Který mu bude vděčnější?" Šimon odpověděl: "Myslím si, že ten, kterému odpustil víc." Ježíš mu řekl: "Ano, odpověděl jsi správně." A pokračoval: "A všiml sis, Šimone, toho, že když jsem k tobě přišel, ani jsi mi nenabídl vodu k umytí nohou?" To bylo tenkrát běžné, protože lidé chodili bosí nebo v sandálech, a nohy měli zaprášené. "A všiml sis Šimone, že ona mi vlastně svými slzami nohy umyla? A ještě je otřela, no považ, do svých vlasů. Ty jsi mne na přivítanou nepolíbil, ale on líbala mé nohy. A ještě je pomazala vzácným olejem. Všiml sis toho Šimone?"
	
VI.	Ne soud, ale setkání
Šimon by asi rád tu ženu odsoudil. Protože je hříšná, protože leze kam nemá, je drzá a chová se neslušně. Šimon odsoudil také Ježíše, že si to nechá líbit. Usoudil, že asi nebude Božím mužem. Ale Ježíš to tak nechce nechat. Vidí, že Šimonovi jde o dobrou věc, ale jde na to ze špatného konce. On totiž druhé lidi příliš posuzuje a odsuzuje. Šimon rád lidi kontroluje, ale nedovede se s nimi setkat. A taky se zapomíná dívat na sebe. A proto mu Ježíš vyprávěl toto podobenství. Aby Šimon pochopil, co je to vděčnost a co to je odpustit. Aby si uvědomil, že Bůh odpouští všem. 
	Tu ženu mnozí lidé ve městě odsuzovali. Ježíš ji ale přijal. A řekl jí: "Tvůj nepovedený život už je minulostí, už to neplatí. Můžeš jít a mít klid a radovat se. Jsi totiž zachráněna." Ta žena věděla, že Pán Bůh z jejího života radost nemá. Ale když potkala Ježíše, který přijímá hříšníky a odpouští, tak uvěřila, že i ji má Bůh rád. Ježíš byl pro ni nadějí. Měla radost, že ho potkala a chtěla mu to dát najevo. Udělala to, jak nejlépe uměla.

VII.	Radost z Boží lásky 
Šimon to nepochopil. Radost možná ani nezná. Možná si i myslí, že jemu Bůh nic odpouštět nemusí. Neumí se radovat z odpuštění, a tak tu ženu nechápe a na Ježíše se zlobí. Ale i namyšleného a mrzutého Šimona má Ježíš rád, a proto mu vypráví to podobenství. Aby to všechno pochopil a radoval se s ostatními, že jim Bůh odpustil. Někomu víc, někomu méně. A tak se někteří radují míň a někteří víc. A někteří se radují po svém a možná to vypadá trochu divně, nevhodně anebo bláznivě. Ale Ježíš se jich zastane.  

Modlitba
Pane Bože, i kolem nás jsou lidé, které všichni odsuzují a nikdo se s nimi nebaví. my si často myslíme, že jsme lepší. Prosíme, ať si to přestaneme myslet. Pane Bože, ty odpouštíš. A my se radujeme, každý tak, jak to umíme. Díky, že nám dáváš radost. Amen

Víra syrofenické ženy							Quinuagesimae
Mk 7,14-23 									2.3.2003

I.	O něco hodně usilovat
To jsem se takhle jednou potřeboval kamsi velmi nutně dopravit. Dozvěděl jsem se, že do toho města jede dneska ještě poslední autobus. Běžel jsem na autobusové nádraží a už tam stálo plno lidí. Když autobus přijel, začali se lidé hrnout dovnitř. Ale řidič je zastavil: "Nejdříve si nastoupí  ti, co mají místenku, a až potom vy ostatní." Ano, tak to je správné, řekl jsem si. Ti, co si dopředu koupili místenku, mají samozřejmě právo jet první. Ale když já taky potřebuji nutně odjet! Autobus se začal plnit, lidé nastupovali, ale těsně přede mnou už chtěl řidič zavřít dveře. Vecpal jsem se do nich a říkal jsem mu: "Prosím vás vezměte mě taky. Já opravdu nutně potřebuji jet. Snažně vás prosím, je to opravdu životně důležité." Řidič ale kroutil hlavou. "Prosím vás," pokračoval jsem, "já budu klidně celou cestu stát na schůdkách, nebo někde skrčený, já bych klidně jel i dole v kufru, ale prosím vás vezměte mě!" A řidič říká: " No když vidím tu vaši vytrvalost - vy si to snad opravdu nedáte vymluvit, že se sem vejdete. Tak pojďte." Uf, to se mi ulevilo. Hlavně, že pojedu. 
Viděli jste někdy v televizi nebo na obrázcích lidi, kteří prchají z nějaké třeba válkou ohrožené země? Jak sedí na střechách aut a autobusů, na náklaďácích, jak stojí na přeplněných schůdkách vlaku a odjíždějí, jak se jen dá?
Už jste také někdy o něco strašně moc stáli? Třeba, aby vás někdo vzal mezi sebe? Třeba parta kamarádů? Nebo aby vás vzali na školu, do sportovního družstva nebo do orchestru? Nebo abyste mohli jet na tábor, na výlet nebo na zájezd? Bylo to v tu chvíli pro vás "životně důležité"? 
Co všechno jste udělali, aby se to podařilo?

II.	Ježíš přichází, nedá se to utajit
Ježíš kázal, učil, uzdravoval, konal mocné činy v Palestině. Ovšem nejenom tam, občas odešel na nějakou dobu i za hranice. Tak tomu bylo i tentokrát. Jednou Ježíš přišel do okolí Týru a Sidónu, tedy do míst, kde lidé Pána Boha neznali a nevěřili v něj. Přišel tam do jednoho domu a rozhodně nechtěl, aby o tom někdo věděl. Utajit se to ovšem nedalo. A tak se o tom, že ten známý Ježíš z Nazareta dorazil do jejich města, dozvěděla i jedna žena, která měla velmi nemocnou dceru. Když se objeví někdo, kdo lidem pomáhá, kdo na ně má čas, kdo mluví moudře a poradí, tak se zpráva o něm obvykle brzy rozšíří. Takových lidí je totiž málo, zatímco těch smutných, co čekají na pomoc, je pořád dost. A ta žena byla velmi smutná, protože měla nemocnou dcerku.

III.	Přijít za Ježíšem
Když Ježíše našla, tak si před ním klekla a prosila ho, aby její dceru uzdravil. To bylo překvapivé. Hlavně proto, že nebyla z izraelského lidu, ale ze sousední země. Ježíš jí řekl zvláštní větu: "Nech napřed nasytit děti. Nesluší se vzít jídlo dětem a hodit ho psům." Co tou větou Ježíš asi myslel? Je to vlastně takový obraz: dětmi myslí Ježíš Boží děti, Izraelce. Za to jako psi se někdy označovali pohané, tedy ti, co v Boha nevěří. Ježíš jí tedy jakoby říká: "Nejdřív ať mají z Boží lásky užitek Izraelci, Boží lid, a pohané až když něco zbyde." Cože? Ježíš někoho odmítá? To je ale překvapení. Mysleli jsme si, že Ježíš naopak všechny lidi vždycky přijímá….

IV.	Přijmout Ježíšovo slovo
Ta žena smysl Ježíšových slov pochopila. Pochopila, že jí Ježíš přirovnává ke psovi, pro kterého mohou zůstat leda zbytky, až se všichni vyvolení najedí. Asi bychom se v takové chvíli urazili.
Ale naše žena slyší v Ježíšově odpovědi naději. Nejdřív sice děti, ale to, co zbude, dostanou psi. To tedy znamená, že sice ne hned, ale za chvíli se psi také najedí. Sice nebudou u stolu, nebudou mít ubrousky a porcelánové talíře, ale přece jenom se také nasytí. A to je přece to hlavní. Dostat to potřebné. Možná sice z kastrolu na chodbě, možná až když pozvaní hosté odejdou, ale to, co je k životu potřeba, dostanou. A tak odpoví Ježíšovi: "Ale ano Pane, jistě máš pravdu. Ale i psi se živí zbytky, které zbudou po dětech." 

V.	Chytit Ježíše za slovo
To je ale drzá ženská - takhle odmlouvat Pánu Ježíši. Kdy něco Boží syn řekne, tak to přece platí ne? Ta žena vlastně chytí Ježíše za slovo. Tam, kde by se jiný urazil ("přece nebudu čekat na zbytky") se naše žena začne radovat: To, co zbyde, můžu mít. Taky budu mít něco z Boží dobroty. Tak jako má pes zbytky ze stolu, na kterém jsou dobroty. Ale není to předně její drzost. Je to její víra, že u Ježíše je dostatek pro všechny, že v Božím království se má i pes báječně. Věřila, že Boží dobrota je veliká. Možná v ni věřila víc, než kdejaký Izraelita nebo křesťan.

VI.	Ježíš uzdravuje i u pohanů
Ježíš byl její vírou překvapený. Poznal, že ta žena skutečně věří v Boží moc. Poznal, že je přesvědčená, že Boží milost je větší, než se zdá. Ježíš jí pak řekl:"Protože jsi mi tak odpověděla, jdi, tvoje dcerka je uzdravena." A když přišla ta žena domů, její dcera skutečně seděla na posteli zdravá a nemoc byla pryč. Ježíšova moc se tedy projevila i za hranicí země Božího lidu. Boží moc a láska je tu totiž skutečně pro všechny.

VII.	Víra pokorná i aktivní 
Ta žena byla předně pokorná. Klidně by se spokojila s místem psa. Nepotřebuje mít u Boha zvláštní postavení, nemusí sedět v první řadě. Ale být pokorný, to neznamená jen přihlížet tomu, co se kolem nás děje, být zalezlý někde v koutě a čekat, co se stane. Ta žena byla pokorná a zároveň byla velmi aktivní a naléhavá. Občas se nám stává, že když se děje něco zlého, tak jsme z toho smutní a jenom naříkáme a pláčeme. A tak nás to celé zasáhne, že nejsme schopni vůbec nic dělat, nějak pomoci a bojovat. Ale Ježíš pochválil právě tuto ženu. Její víra byla pokorná a zároveň aktivní.  

Modlitba: 
Pane, ty víš, jak rádi jsme pochváleni nebo vyznamenáni před druhými, jak rádi jsme v první řadě nebo někde výš nad ostatními. Prosíme, uč nás skromnosti a pokoře. 
Pane ty, víš, jak často si myslíme, že se nedá nic dělat, že je všechno ztraceno a že nám nezbývá než plakat. Prosíme, dávej nám sílu být ve víře aktivní. 
Děkujeme, že tvoje dobrota je větší, než si dokážeme představit. Amen

Poslední večeře 									1. postní
Mk 14,12-25										9.3.2003

I.	Úvod: otroctví hříchu
Také se ti stává, že velice toužíš přestat dělat nebo říkat něco zlého, a čím víc se snažíš, tím víc to nejde? Znovu zklamáváš rodiče, kamarády i sebe? Bible tomu, když děláme, říkáme nebo myslíme něco zlého, říká hřích. A ví, že si s ním sami neporadíme. Jako by nás hřích držel v nějaké kleci, za mřížemi, v otroctví. Přesto nemusíš propadat beznaději! Pán Bůh tě chce z tohoto otroctví vysvobodit. Jak? Dobře poslouchej, o tom je příběh, který teď budu vyprávět.

II.	Začínají svátky
V Jeruzalémě je víc a víc rušno. Jak se blíží velikonoční svátky, je tu stále víc a víc poutníků. Už dnes odpoledne musí přinést do chrámu beránka k zabití. Ti, kteří bydlí blízko, se pak budou s beránkem vracet domů a doma ho péct na ohni. Ti, kteří bydlí daleko, si v Jeruzalémě musí najít místnost, kde by se svými příbuznými či přáteli mohli hod beránka slavit. A také je potřeba připravit ještě další věci: hořké byliny, ovocnou omáčku, nekvašené chleby a také víno. Ano, určitě na nic nezapomenou. Rok co rok přece slaví tento hod beránka na památku vysvobození z egyptského otroctví přesně podle nařízení zákona. Mojžíšova zákona. Každý rok si zpřítomňují tento veliký Boží čin, každý rok si připomínají - Pán Bůh nás vysvobozuje.

III.	Starosti učedníků
Také učedníci měli starosti, jak všechno připravit na tuto slavnost. Ale Ježíš není ve vleku událostí. Znovu a znovu učedníkům připomínal, že bude v Jeruzalémě trpět, a teď ví, že se ta chvíle nezadržitelně blíží. Ví, že tato slavnost bude poslední příležitostí, kdy bude jíst se svými učedníky, než bude ukřižován. A tak sám posílá dva z nich za člověkem, který pro ně připravil místnost k večeři. Teď už učedníci mohou připravit všechno přesně podle Mojžíšova zákona. Každé gesto, každé slovo má při večeři svoje místo a nemůže se jen tak změnit. Děkovné modlitby, zpěv žalmů, vyprávění o vysvobození z Egypta. Učedníci se už těší, jak jim bude Ježíš líčit: Hořké byliny připomínají hořké otroctví v Egyptě. Zabitý beránek připomíná beránka, který zemřel místo těch, kdo se svým rodičům narodili jako první. Nekvašené chleby připomínají chvatný odchod z Egypta a víno radost z toho, že nás Bůh vysvobozuje.

IV.	Hořkost zrady
Přichází čas večeře, všecko je připraveno. Ježíš i učedníci zaujímají místo u stolu. A možná právě v okamžiku, kdy si Ježíš namáčí hořké byliny v ovocné omáčce, najednou začne mluvit o něčem zcela jiném, ale stejně hořkém - o zradě. Někdo Ježíše zradil: přešel na stranu nepřátel. Zrada je hořká o to víc, když zrádcem je přítel, někdo, komu důvěřujete. Zrádcem je jeden z Dvanácti. Boží vůle a předpovědi Písma se naplňují. Bůh nás vysvobozuje. Ale zrádce zůstává zrádcem. Pro své jednání se přece rozhodl sám.

V.	Nová smlouva
Zarmoucení učedníci se ještě nestačili vzpamatovat a Ježíš je překvapuje podruhé. Bere chléb, žehná mu, a podává jim, ale místo aby vyprávěl o egyptském otroctví, dává jim a říká: Vezměte, toto je mé tělo. Tak jistě, jako vám dávám tento chléb, dávám své tělo za vaše hříchy. Umřu na kříži, abyste vy mohli žít v Boží blízkosti. Stejně podivná slova slyší po chvíli ještě jednou. Ježíš bere kalich, vzdává díky, podává jim ho a oni z něho pijí. A Ježíš říká: Toto je má krev, která zpečeťuje smlouvu a prolévá se za mnohé. Tak jistě, jako vám podávám tento kalich a vy z něho pijete, tak jistě s vámi Bůh uzavírá novou smlouvu. Bůh vás vysvobozuje, odpouští vám vaše hříchy a dává vám nové srdce. I stará smlouva byla zpečetěna krví, krví obětních zvířat. Tato nová smlouva však bude zpečetěna mou vlastní krví. Má smrt nebude prohrou, ale je pro vaši záchranu. A nejen vaši, ale i všech národů. Proto můžete s radostí pít z tohoto kalicha. Ale já musím za vás nejdřív vypít kalich Božího hněvu. Kalich radosti budu pít, až dokončím dílo vaší záchrany.
Od Ježíšova vzkříšení církev takto slaví večeři Páně. Připomínáme si, že nic z toho, co jsme dělali, říkali nebo mysleli zlého, ani neštěstí, zklamání a strach nemají v našem životě poslední slovo. Naopak: můžeme se radovat a spolehnout se na to, že Bůh nás z toho všeho vysvobozuje.

VI.	Závěr: jak odpovědět?
Dovedu si představit, že učedníci poslouchali Ježíšova slova s otevřenou pusou. Jak může člověk odpovědět na tak úžasnou Boží nabídku? Večeře se chýlí k závěru, zbývá zazpívat závěrečný chvalozpěv. Myslím, že ještě nikdy nezpívali tak vděčně a od srdce jako toho večera. Stejně tak i my můžeme na Boží vysvobození a jeho velikou lásku nejlépe odpovědět vděčným zpěvem a chválením.

Modlitba:
Pane Ježíši, vyznáváme ti, že i my potřebujeme vysvobodit z té klece, ve které nás drží náš hřích. Děkujeme ti, že jsi udělal všecko pro naši záchranu. Děkujeme ti, že jsi místo nás umřel na kříži. Prosíme, dej nám nové srdce, ochotné dělat dobré věci, které se tobě líbí. Amen.

Getsemane 										2.postní
(Mk 14,26-52)										16.3.2003

I.	Úvod: těžký úkol
Zkus si představit, že někdo z tvých spolužáků - tedy ne zrovna tvůj nejlepší kamarád - má ve škole potíže právě v tom předmětu, který tobě jde hravě. Jedině ty mu můžeš pomoct, jinak propadne. Znamenalo by to ovšem trávit s ním spoustu volného času nad učením. Jarní sluníčko nakukuje do oken a ty musíš sedět nad knihami a sešity. Musíš? Vlastně nemusíš! Ty přece nepropadáš! Stojí ti ten spolužák za to? Pomůžeš mu? Měl bys mu jako křesťan pomoct? Jak se rozhodneš? Kde je vůbec možné vzít sílu k takovému rozhodnutí? Teď dávej pozor, dnešní vyrávění bude o rozhodnutí ještě mnohem těžším.

II.	Přichází těžké chvíle 
Je noc, dávno je už tma. Od jeruzalémských hradeb sestupuje skupinka postav temnotou do údolí, kterým protéká potok Cedron. Dolů k potoku, pak zase nahoru na protější svah, na Olivovou horu. Je to Ježíš a jeho učedníci. Tedy přesněji zbylých jedenáct učedníků. Jidáš se dávno ve tmě někam vytratil. Jdou zamlkle. V uších jim ještě zní ta podivná slova, která slyšeli u večeře. A kdoví, možná myslí i na to, jak asi bylo králi Davidovi, když tudy kdysi prchal ... A do toho Ježíš říká: „To, co vás dneska v noci čeká, nikdo z vás nevydrží. Všichni utečete. Ale Otec s tím počítá. On má plán pro vaši záchranu. Znovu vás shromáždí. Já si vás znovu najdu v Galileji.“ To přece ne! Oni, a utéct? A nejhlasitěji se brání Petr: „Kdepak! Já rozhodně neuteču! Vydržím s tebou všecko.“ Ale Pán Ježíš nás zná lépe, než my sami sebe. A tak Petrovi odpovídá: „Ale Petře, dřív, než si myslíš, dřív, než kohout zakokrhá, právě ty budeš tvrdit, že mě vůbec neznáš.“

III.	Boj s pochybnostmi
A už jsou v Getsemanské zahradě, na místě, kam směřovali. Ježíš se potřebuje modlit. Odchází opodál s Petrem, Jakubem a Janem. Nikdo by v tak těžké chvíli nechtěl zůstat úplně sám. Děsil se toho, co ho čeká, svíraly ho pochybnosti a strach. Ti tři ho znali nejlépe. Viděli jeho moc a slávu, teď budou svědky jeho boje. Ježíš ví, že Bůh má plán pro naši záchranu. Ale to, co má vykonat, je tak vzdálené tomu, jak si lidé představovali Mesiáše! „Otče, jsem tak smutný, tak plný hrůzy a pochybností. Je opravdu nutné, abych tolik trpěl? Opravdu musím vzít na sebe všecky lidské dluhy a provinění? Musím snášet všecko to posmívání, urážky a umřít na kříži jako zločinec? Není nějaká jiná cesta, jak zachránit lidi z toho, co dělají, říkají a myslí zlého? Ale jestli je to skutečně jediná možnost, jak jim pomoci, jak je vysvobodit z té klece, ve které je drží jejich hřích, udělám to, jak je to v Tvém plánu.“

IV.	Sám a sám...  
Tak nějak bojoval Ježíš v modlitbě se svými pochybnostmi. A co mezitím dělali oni tři učedníci? Ježíšova slova k nim doléhala čím dál zastřeněji. Oči se jim klížily, víčka jim padala. Dokonce i Petr - ten Petr, který se tak holedbal, co všecko pro svého Pána vydrží - sebou trhl, až když uslyšel: „Ani hodinu jsi se mnou nemohl být vzhůru? Ani to jsi nedokázal? Jak chcete vydržet to ostatní, co vás čeká? Bůh má plán pro vaši záchranu. Má úkol pro každého z nás. Někdy ale není jednoduché udělat to, co po nás Bůh chce, co pomůže druhým lidem. Potřebujete se modlit!“ Učedníci nevědí, co povědět na svoji omluvu. A protože Ježíš se nepotřeboval jen tak pomodlit, ale jeho modlitba byla velikým zápasem, a ten nemůže hned tak skončit, zase odešel opodál. A ti tři znovu usínají. Ježíš je na svůj zápas sám a sám. To rozhodnutí je tak bolestné! 

V.	 Dobojováno
Ježíš přichází potřetí. „Tak už dost! Vstávejte!“ Jeho slova jsou najednou plná odhodlání. Jeho zápas je dokončen. Teď může jít naproti svému zrádci. Kde vzal odhodlání přijmout úkol, který pro něho nebeský Otec má? Teď ti prozradím něco důležitého. Nebeský Otec má ve svém plánu úkol i pro tebe a pro mne - milovat druhé lidi, pomáhat jim a říkat jim o Boží lásce. Chce i je zachránit. Není to úkol snadný. Ale Ježíš, náš Pán, nám ukázal, kde můžeme vzít sílu k jeho plnění. Vyprosit si ji od Pána Boha v modlitbách.

VI.	Ježíš naplňuje Boží plán
Á - tady je Jidáš. Neztratil se. Místo v Getsemanské zahradě mu není neznámé, a tak pro něj není problém sem trefit. Ale Jidáš nepřichází sám. Ze tmy se vynořují další postavy, je vidět obrysy mečů a holí. Jidáš Ježíše políbí. Je to falešný polibek. Znamení zrady. A už se po označeném muži sápou ruce těch, které židovská rada poslala. Ruce člověka. Bůh je milosrdný; ale člověk? Co může Boží Syn čekat z rukou člověka? Teď už je rozhodnuto. Už není cesty zpátky. Učedníci se probírají z ospalosti. Ve tmě se zablýskne meč. Takto chtějí stát při svém Pánu?  Copak Ježíš nepřijal tuto cestu sám a dobrovolně? Copak by ho nebeský Otec nezachránil, kdyby to byla jeho vůle? Co zmůže jeden meč? Snad utnout něčí ucho... Ježíš se nebrání. Ví o neupřímnosti těch, kteří pro něho poslali. V chrámě ho nechávají učit a teď ho zatýkají potmě. Ale mají se naplnit zaslíbení Písma, má se naplnit Boží plán. Boží plán pro naši záchranu.

VII.	Závěr: nastává Boží soud
Ježíš odchází s ozbrojenci. Vyděšení učedníci utíkají. I odvážný mladík, který ještě chvíli šel za Ježíšem, raději nechá své šaty v něčích rukách, vysmekne se a utíká nahý. Nikdo z lidí nemůže obstát. Nastává čas Božího soudu. Bůh bude soudit hřích lidí. Ponese ho ten, který si k tomu v modlitbě vyprosil sílu. Jenom Ježíš mohl naplnit Boží plán naší záchrany.

Modlitba:
Pane Ježíši, děkujeme ti, že jsi zaplatil za naše hříchy. Víme, že pro tebe nebylo vůbec jednoduché přijmout úkol, který pro tebe měl nebeský Otec ve svém plánu naší záchrany. Prosíme, nauč nás bojovat s pochybnostmi a strachem, když máme druhým říkat o tvé lásce. Amen. 

JEŽÍŠ  PŘED  RADOU									3. neděle postní
Mk 14,53-72										23.3.2003

Ž 91,4
Přikryje tě svými perutěmi,pod jeho křídly máš útočiště; pavézou a krytem je ti jeho věrnost.

I.	MOTIVACE
Povězte, děti, k čemu je soud? Má zjišťovat pravdu. Má prosazovat spravedlnost, odsoudit zločince a obhájit nevinného. Jací by měli být soudci? Je hrozné, když jsou soudci předem zaujatí, a navíc vůči nevinnému! Tak to bylo v případu Ježíšově.

II.	KŘIVĚ  OBŽALOVANÝ
Vzpomínáte, jak Ježíše zajali? Teď ho vedou ozbrojenci jako nějakého povstalce před soud. Ježíše soudili velekněží, znalci Písma a vážení občané města Jeruzaléma. Kde byli v tu chvíli učedníci? Rozutekli se ze strachu. Jen Petr jde zpovzdálí za Ježíšem až do dvora paláce, kde se měl soud konat. S dalšími lidmi, zvědavci a sluhy zůstal ve dvoře a ohříval se u ohně.
A co se mezitím dělo v soudní síni? Soudci vůbec nechtěli Ježíšův případ zkoumat. Hned od začátku ho chtěli odsoudit k smrti. Proto hledali cokoli, co by svědčilo proti němu, ale nic nenacházeli.
Soudci klidně předvolávali proti Ježíšovi křivé svědky! Jenže ti křiví svědci si protiřečili. Nastražili past a motali se do svých vlastních sítí. Bylo jasné, že to všechno je lumpárna namířená proti Ježíši. Jenže když jsou sami soudci křiváci a předem zaujatí,  co pak se spravedlností?
Někteří tenkrát svědčili: „Slyšeli jsme, jak říkal, že zboří náš chrám a ve třech dnech postaví nový, ale ne rukama.“ Těmito slovy Ježíš varoval, aby si nebyli svým chrámem a Pánem Bohem tak jistí.A současně naznačil, co ho čeká: Bude od nich trpět.  Ale až vstane z mrtvých, budou novým chrámem Božím všichni, kteří v něho věří. Oni však jeho slova překroutili a dělali z Ježíše rouhače a zločince.
Ježíš se s těmi křivými svědky a soudci nepřel. To velekněze dráždilo. Nechápal to: „Nic na to neříkáš?“ Kdyby vás, děti, někdo křivě obviňoval, nechali byste si to líbit? Kde bral Ježíš svou sílu? Měl svou sílu v Bohu. Bůh nakonec obhájí pravdu a dá jí zvítězit. Tak Pán Ježíš  doufal. Jeho obrannou byla Boží věrnost.

III.	POTUPENÝ, ALE  MOCNÝ
Křivdy Ježíš mlčky snášel. Ale nezapřel, že je Kristus, Syn Boží. A dodal: „Jednou to všichni poznáte, až přijdu v Boží moci a slávě.“ To už velekněz nesnesl a vynesl nad Ježíšem rozsudek smrti. Všichni s ním souhlasili. Někteří na něj začali plivat. Sluhové ho bili. Kněží a soudci na to klidně hleděli.
Evangelista  Marek  se tady nepřímo ptá nás křesťanů, kteří jeho zprávu čteme: Pohleďte, váš Pán. Křivdy snášel, ale nezapřel, že je Kristus, Boží Syn. Dokážete ho i vy nezapřít, až vás budou třeba kvůli němu vyslýchat? Dokážete se přiznat k Ježíši, kterého odsoudili a ponížili? Jak je to s námi, kteří se k němu hlásíme? Jen se podívejme, jak to bylo s Petrem.

IV.	JAK  TO  BYLO  S PETREM?
Petr se v tu dobu hřál na dvoře u ohně. Tu si ho všimla nějaká služka a povídá: „Jistě patříš k Ježíšovi!“. Ale Petr se zalekl a ze strachu dělal hloupého: „Nevím, o čem mluvíš.“ A pomalu se začal vytrácet. Začal se vzdalovat Ježíši. V tom zakokrhal kohout. Jako by Petr dostal šanci, aby se probral. Služka na něho upozornila znovu: „Podívejte, tenhle člověk určitě patří k Ježíšově družině.“ Petr to znovu popřel. A za chvíli byl Petr podezřelý dalším lidem: „Ale jistě k němu patříš, vždyť mluvíš jeho nářečím.“ Nato se Petr začal dušovat: „Vůbec toho člověka neznám. Na mou duši, přísahám!“ Vidíte, čeho je člověk schopen ze strachu.
Kdyby na vás dneska někdo upozornil: Jistě jsi také křesťan a patříš k církvi – nebáli byste se k tomu přiznat? 

V.	KDO LITUJE, MÁ NADĚJI 
Jakmile Petr Ježíše potřetí zapřel, znovu zakokrhal kohout. V tu chvíli jako by se Petr probral z hlubokého spánku. Ale bylo to pro Petra smutné probuzení. Vzpomněl si, jak mu Ježíš dříve řekl: „Dřív než kohout dvakrát zakokrhá, třikrát mě zapřeš.“ A rozplakal se nad sebou. 
 	A to bylo dobře. Protože v Bibli je kdesi napsáno, že Pán Bůh je blízko lidem zkroušeným v srdci. Kdo svého selhání upřímně lituje jako Petr, má naději. 

MODLITBA
Pane Ježíši, chválíme tě za tvou statečnost a věrnost Bohu. Prosíme, posiluj křesťany trpící pro tvé jméno i všechny nespravedlivě odsouzené a ponižované. Prosíme, posiluj naši křehkou víru, když se budeme mít k tobě přiznat před lidmi. Amen.

JEŽÍŠ  PŘED  PILÁTEM								4. neděle postní
Mk 15,1-20a									  	30.3.2003
Z 51,3-4
Smiluj se nade mnou, Bože, pro milosrdenství svoje, pro své veliké slitování zahlaď moje nevěrnosti,
moji nepravost smyj ze mne dokonale, očisť mě od mého hříchu!

I.	MOTIVACE
Už jste zažili, že se vám nebo někomu druzí posmívali pro víru? Jak jste na to reagovali?
A máte už snad zkušenost s tím, že třeba houf spolužáků někoho ponižoval, nebo dokonce bil? Co jste dělali vy? Vzpomínáte, jak nejvyšší kněží křivě obžalovali Ježíše, ale on na to mlčel. Jak ho odsoudili  k smrti a přímo v domě nejvyššího kněze ho poplivali a zbili? A jak se Petr na dvoře bál o svou kůži a Ježíše třikrát zapřel a pak toho hořce litoval? Dnes slyšíme z Markova evangelia, co se dělo dál.

II.	VYDALI  SVÉHO  KRÁLE  POHANŮM
Členové židovské rady neotáleli. Sepsali žalobu, v níž označili Ježíše za nebezpečného vzbouřence, který usiluje o vládu v Jeruzalémě. Spoutali Ježíše a odvedli jej k Pilátovi.
Kdo byl Pilát? Pilát zastupoval v Judsku cizího vládce, římského císaře. Země Ježíšova byla pod cizí nadvládou. Všude byli cizí vojáci. (I v naší zemi byli za druhé světové války němečtí vojáci a jejich krutý vůdce, Adolf Hitler, tu měl svého zástupce, protektora Heidricha. A po r. 1968 naši zem dlouho okupovala sovětská vojska.) Pilát byl navíc krutý. Taky proto se objevovali vzbouřenci, kteří ho chtěli svrhnout a vyhnat římská vojska ze své země. S takovou obžalobou přivedli velekněží spoutaného Ježíše k Pilátovi. Odsoudili Ježíše k smrti, ale sami nemohli podle svého zákona popravu provést. Proto Ježíše obvinili ze vzpoury proti císaři a vydali Pilátovi. Je to těžké pochopit. Ale evangelista Marek to jasně ukazuje. Vzdali se svého krále. Pravého krále vydali cizákům na smrt! Vzpomeňte si – neříkal to snad Ježíš už předem svým učedníkům, že ho jeho vlastní vydají do rukou pohanům?
Pilát se Ježíše zeptal: „Ty jsi král Židů?“ A Ježíš odpověděl zvláštně: „Ty sám to říkáš.“ Nepopřel to. Ale zároveň naznačil, že není takovým králem, za jakého jej mají. Jeho království je jiné.
I Pilátovi to začalo být divné. Oni na něj tolik žalují a on na to nic neříká? Copak mu nejde o to, aby zachránil svůj život? Copak mu nejde o vlastní čest a o právo? Proč nic neříká? Pilát se tomu divil. Ježíš tu stál obžalovaný, nehájil se. Pilát ho měl v rukou, a přece ho neměl ve své moci.

III.	DAV  CHCE RADĚJI  TERORISTU NEŽ  SPRAVEDLIVÉHO  KRÁLE
Byly zrovna svátky. Židé slavili Velikonoce. Připomínali si, že Pán Bůh kdysi vysvobodil jejich předky z egyptského otroctví. Do Jeruzaléma přišlo na svátky odevšad mnoho lidí. Proto tu taky byl i Pilát se svými vojáky, aby dohlédl na pořádek. A aby se zalíbil lidu, měl ve zvyku o svátcích propouštět nějakého vězně podle přání lidí. Bylo to něco jako amnestie. Víte, co to znamená? 
Ale vraťme se k Pilátovi. Zrovna v těch dnech se zase nějaká ozbrojená skupina pokusila o vzpouru. Teroristé byli pochytáni a uvězněni. Byl mezi nimi i jakýsi Barabáš. Byl to terorista a  vrah. Pravý opak nevinného Ježíše. Čekal ho trest smrti. Bylo toho plné město. Zástupu, který se mezitím shromáždil před vladařovým domem, Pilát nabídl, že propustí Ježíše.
„Chcete, abych vám propustil vašeho krále?“ ptal se jich. Přece jen neměl klidné svědomí. Vždyť mu bylo jasné, že velekněží mu vydali Ježíše z nenávisti. Ale dav lidí křičel: „Propusť Barabáše a Ježíše ukřižuj!“ Nad tím se i krutý Pilát zarazil. Ti lidé chtějí raději teroristu  místo nevinného? Raději vraha místo svého krále? A čeho se vlastně dopustil? Rozvášněný dav však křičel stále víc: „Ukřižuj ho, ukřižuj!“ A tak jim Pilát nakonec ustoupil.

IV.  ČÍ TO BYLA VINA
Povězte, děti, jak byste odpověděli na otázku: čí to byla vina, že byl Ježíš ukřižován? Podívejme se, jak bývá vina na zlých skutcích všelijak propletená. Velekněží poštvali zástup proti Ježíši. Ti, kteří kázali o Bohu a měli vést lidi k dobrému životu, takto zneužili svého postavení! A co ten dav lidí? Jak snadno se nechá někým zmanipulovat. Chvíli oslavuje Boha a za chvíli je mu vrah milejší než nevinný. Spravedlivého pošle na smrt. Kdo by se takového davu nebál? Dav nemá svědomí. V davu člověk ztrácí soudnost i odpovědnost. V davu se dopouštějí lidé zlých činů. Dokáží ničit majetek a nezastaví se i před násilím. Děti, pozor na takový dav!
A co Pilát? Zdá se, že se chtěl Ježíše zastat. Ale ještě víc chtěl mít od lidí klid. Ne, nebyl to žádný chudinka. Byl to krutý vládce. Měl moc. Mohl se postavit davu a nevinného Ježíše propustit. Ale neudělal to.
To je, děti, na tom všem děsivé. Jak lidé, kteří mají Bohu sloužit, dokáží zneužít svého postavení proti Božímu člověku. Jak ten, kdo má moc, dokáže být slabý, připustí bezpráví, jen aby měl klid a udržel si svou moc. Jak dokáží být lidé plní nenávisti. A jak dokáží být zaslepení. Vraha propustí na svobodu a spravedlivého pošlou na smrt!

V. VÝSMĚCH  VOJÁKŮ
Velekněží vydali Ježíše Pilátovi. A Pilát vydal Ježíše vojákům, aby vykonali rozsudek smrti. Vojáků, kteří brání svou vlast před útočníkem, nasazují svůj život na obranu bezbranných nebo jsou vysláni někam do cizí země v boji proti teroristům, je třeba si vážit. Ale ti vojáci, kteří dostali do rukou Ježíše, to byla pěkná sebranka. Sami to byli ztroskotanci odevšad. A těmto nelítostným ubožákům se dostal Pán Ježíš do rukou. Nejprve ho zbičovali. A pak si z něj dělali legraci. Pohrávali si s ním. Oblékli mu plášť barvy krve a na hlavu mu udělali korunu z trní. Bili ho po hlavě, plivali na něj, padali před ním na kolena a přitom se mu posmívali: „Buď zdráv, židovský králi!“ Hráli s ním kruté divadýlko. Ponižovali ho. A přece byl Ježíš opravdovým králem. Tichým, poníženým a trpícím. V Božích očích však byl vítězem. A přijde čas, kdy se před ním skloní všichni.
Podobně jako Ježíš umíral v 15. století  Mistr Jan Hus. Dali mu na hlavu posměšnou čepici s čerty a upálili ho. Ale on se při tom modlil a zpíval. I on byl silný vírou v Pána Ježíše. Podobně jako on trpěl, a přece byl vítězem. A tenhle Jan Hus kdysi řekl, že Pravda vítězí, i když na chvíli bývá poražena. A myslel přitom na Pána Ježíše.

MODLITBA
Pane Ježíši, děkujeme ti, žes dokázal snášet křivdu, potupu i bolest pro víru v Boha i z lásky k nám. Dávej nám svou odvahu a sílu ve zkouškách víry i nám. Amen.

UKŘIŽOVÁNÍ										5.postní
Mk 15,20b – 32										6.4.2003

I.	CO SE ZLOČINCI?
     Když někdo zavraždí druhého člověka, aby ho mohl okrást o peníze nebo o manželku, stává se zločincem. Učinil zlo. Ostatním lidem to nemůže být jedno. Takové věci se nedělají. Takové věci se nesmějí opakovat. Je třeba zločince odsoudit, potrestat a hlavně mu zabránit, aby nemohl zlo činit dál. U nás takové zločince zavíráme do vězení. Třeba se napraví, třeba bude po odpykaném trestu žít lépe. Ale když je ten zločin strašný a zločinec nám připadá nenapravitelně nebezpečný, pak musí být zavřený až do své smrti (tomu se říká “na doživotí”). 
     V jiných zemích a v jiných dobách se zločinci popravují. Dostanou trest smrti. Usmrcují je různým způsobem podle pravidel, která v té zemi zrovna platí. Zbavit někoho života je pořádný trest – a hlavně, takový člověk už určitě škodit nebude. (Ale – co když se soudce spletl? A když popraví nevinného, nedá se to napravit. Proto u nás trest smrti nemáme.)
      V Ježíšově době vládli v jeho židovské vlasti Římané. Za největší zločin považovali pokusy podrobených lidí zbavit je vlády. Nejhorším trestem, určeným zvláště pro povstalce, bylo usmrcení na kříži. Židovští kněží Ježíše obžalovali jako povstalce u římského soudce Piláta. Ten rozhodl o jeho popravě a povolal vojáky, aby ji vykonali.        

II.       JEŽÍŠOVA CESTA NA POPRAVIŠTĚ
     Je brzy po ránu. Římští vojáci křikem a ranami vyhánějí tři odsouzence z vězeňské cely. Na ramena jim naloží těžká břevna. K těm jim uvážou ruce a pak na popravišti zavěsí břevna na připravené kůly. Tak vznikne kříž, na němž bude zločinec dlouho v bolestech umírat. Popraviště je za hradbami města, na kopci jménem Golgota, aby všichni dobře viděli a přešla je chuť odporovat římské moci. 
     Vojáci jsou naštvaní. Zrovna teď, když v Jeruzalémě začínají velikonoční svátky, se budou trmácet přes město. „Tak sebou hněte!” řve římský důstojník. A už jdou. Vrávoravě, zdráhavě. „Rychleji!” nový řev. „Hele, tamten jejich král, ten nás zdržuje.”  „Chtěl jsi nést hříchy světa a svůj kříž neuneseš?” „Stůj, pojď sem!” důstojníkova ruka ukáže na nějakého kolemjdoucího Žida, „vezmi jeho břevno!”  A ten muž, jmenuje se Šimon, se neodváží odmítnout. Je na to prý nějaký zákon. Že nesmíš odmítnout pomoc vojsku. Tak bere trám a ani v tu chvíli neví, že na tomhle dřevě bude za chvíli viset Ježíš z Nazaretu. A jdou dál.

III.	UKŘIŽOVÁNÍ
     A už jsou na Golgotě. Někdo přináší měch s vínem. Je silně kořeněné, opojné. Snad otupí smysly před popravou. Odsouzenci chvatně pijí, až jejich ústa nemohou pojmout ten proud. Víno z měchu se vylévá. Jen Ježíš nepije. Ale to už jim vojáci strhávají šaty. Hádají se, kdo si co vezme, pak o ně losují. Vrhají se na odsouzence. A ti vmžiku visí rozepjatí na křížích. Ježíš je uprostřed mezi dvěma povstalci. Jako jeden z nich. 

IV.      VÝSMĚCH UKŘIŽOVANÉMU JEŽÍŠOVI
     Ale na Ježíše se soustřeďuje pozornost. Na vrcholku jeho kříže je nápis: KRÁL ŽIDOVSKÝ. Tím se prý provinil. Chtěl prý být králem Židů, ale jejich vladařem je přece jedině římský císař. Pro některé Židy se však provinil ještě více: počínal si jako spasitel, zachránce. Ti přicházejí a na Ježíše pokřikují: „Ty, který chceš zbořit chrám a ve třech dnech jej postavit, zachraň sám sebe a sestup z kříže!”  „Jiné zachránil, sám sebe zachránit nemůže!”  „Jestli jsi Mesiáš, král izraelský, sestup z kříže! Když to uvidíme, uvěříme v tebe!” A když to viděli a slyšeli ti dva zločinci ukřižovaní spolu s ním, i ti se přidali a Ježíšovi se posmívali. A nebylo nikoho, kdo by se ho zastal.

MODLITBA
Pane, ty jsi na straně hříšníků, ty jsi na straně těch, kdo trpí, i když oni sami to nevidí. Pane, tvoje činy jsou královské, vznešené. Děkujeme ti za tvé dílo. Amen. 

JEŽÍŠOVA SMRT A JEHO POHŘEB							Květná neděle
Mk 15,33 – 47										13.4.2003

I.	CO JE SMRT?
     Plíce přestanou dýchat, srdce se zastaví, mozek už nevnímá podněty světel, barev, zvuků ani myšlenek, tělo znehybní. Zemřel člověk. Už nic neřekne, nikam nedojde, nic neudělá. Je konec. Sejdou se příbuzní a přátelé a s úctou tělo zesnulého pohřbí.  Rozloučí se s ním. Co zůstává? Vzpomínky? Strom, který ten člověk zasadil? Jeho myšlenka, slovo? Proč se vlastně narodil a proč zemřel? Proč tu jsme? Život a smrt jsou tajemstvím.

II.	NA KŘÍŽI UMÍRÁ JEŽÍŠ
      Jsou Velikonoce v židovském Jeruzalémě asi v roce třicet. Vládnou tu Římané. Za městem na kopci Golgota zrovna popravují povstalce, kteří se proti nim bouřili. Zavěsili je s rozpaženýma rukama na dřevěné kříže, kde budou pomalu a bolestivě umírat. Mezi dvěma buřiči však visí také Ježíš z Nazaretu. Jak ten se sem dostal? Nikdy přece žádné povstání nepřipravoval. S ním mělo přijít Boží království. Co bude s Ježíšem? Co bude s jeho královstvím?
     Když bylo poledne, nastala tma po celé zemi až do tří hodin. Ve tři hodiny Ježíš zvolal: “Bože můj, Bože můj, proč jsi mě opustil?”  A potom vykřikl a zemřel. 
     V tu chvíli daleko odtud, v chrámu, se velekněz zarazil a nevěřícně zíral na závěs, který zakrýval vstup do nejsvětější svatyně. Ten závěs, ta opona se roztrhla vpůli odshora až dolů.
     A v tu chvíli římský důstojník, který velel vojákům při popravě povstalců, pohleděl na ukřižovaného Ježíše a řekl: „Ten člověk byl opravdu Syn Boží.” Ostatní zmlkli. A bylo ticho.

III.	ŽENY BLÍZKÉ JEŽÍŠOVI
     Kousek odtud tomu přihlížel hlouček žen. Byly mezi nimi ženy, které Ježíše znaly z dřívějška. Znaly ho z Galileje, z kraje, kde nejprve kázal a uzdravoval, některé z nich ho vyprovázely na jeho cestách, staraly se o něj a o jeho učedníky. Dokonce se s Ježíšem vydaly až sem do Jeruzaléma, na dlouhou a nebezpečnou cestu. Učedníci se rozprchli a schovali, ale ženy se odvážily doprovodit Ježíše až na místo jeho smrti. Bude dobré si připomenout jejich jména: Marie z Magdaly, ještě jiná Marie (matka Jakuba a Josefa, kteří byli později známí v církvi) a Salome (ovšem jiná Salome než ta, co tenkrát tančila před Herodem).

IV.	JEŽÍŠůV POHŘEB
     A nastal večer. Pracovní den skončil. Židé se začali chystat na slavení velkého svátku vysvobození z egyptského otroctví – Velikonoc. Oblékali sváteční šaty, sedali ke slavnostní hostině. 
     V tu chvíli se dal u římského místodržícího Piláta ohlásit Josef z Arimatie, člen židovské rady. (Ta rada Ježíše předešlého dne odsoudila a předala Pilátovi s obviněním z přípravy povstání proti Římu. Ale Josef z Arimatie vskrytu Ježíše ctil a jeho slovům věřil.) „Co se děje?” ptá se Pilát. „Vladaři,” praví Josef, „mohl bych sejmout z kříže a pohřbít tělo ukřižovaného Ježíše Nazaretského?”  „Cože,” podivil se Pilát, „on už zemřel? -- Kde je důstojník, který té popravě velel? Ke mně! -- Poslyš, setníku,  můžeš mi potvrdit, že Ježíš opravdu nade vší pochybnost zemřel?” „Ano, jistě pane, ” přisvědčil důstojník. Pilát řekl: „Tak je po všem.” Pak se otočil k Josefovi: „Vem si jeho tělo a dělej, co chceš.”
     Josef vzal plátno, šel na Golgotu, sejmul Ježíšovo tělo z kříže, zabalil ho do plátna a uložil do hrobu vytesaného ve skále. Ke vchodu namísto dveří přivalil veliký kámen. Pak spěšně odešel domů. Ve svátek se nemá pracovat.
     Při tom všem ho pozorovaly ženy, o kterých jsme už mluvili. Vzpomínáte? Marie z Magdaly a ještě jiná Marie. Dobře si všímaly, kam bylo Ježíšovo tělo uloženo a jak velký byl ten kámen u dveří hrobových. 
     Ale to už se na Jeruzalém a celou zem snesla noční tma.

MODLITBA
Bože, jak můžeš dopustit, aby smrt ukončila život? Jak jsi mohl opustit svého Syna Ježíše?Je tohle konec? Co bude s tvým královstvím? Bože, smiluj se – nad Ježíšem i nad námi! Amen.   

Prázdný hrob								Hod Boží velikonoční
Jan 20, 1 - 18                                            

I.	Motivace: Velikonoční víra
Uvědomili jste si někdy, kolik lidí slaví Velikonoce, barví vajíčka, peče beránka atd. - a jak málo jich jde do kostela a raduje se ze zprávy o vzkříšení Pána Ježíše? Jak málo je těch, kteří v ně skutečně věří? O tom, jak nesnadné je uvěřit této zprávě, je i dnešní vyprávění.

II. 	Nedělní ráno
Je první den po sobotě, po svátcích, zdá se, že všechno skončilo. Pán Ježíš je třetí den mrtvý, byl pohřben, zbyly jen vzpomínky, smutek, zklamání - těch, kteří mu věřili a měli jej rádi. 
	K jeho hrobu hned zrána přichází Marie Magdalská, přichází z úcty k mrtvému, poplakat si, zavzpomínat... A tu vidí, že kámen od hrobu je odvalený! Běží za učedníky, celá nešťastná a bezradně se ptá, kam odnesli Ježíšovo tělo. 
	Jiné vysvětlení prázdného hrobu ji nenapadá. Je smutná, neboť přišla o poslední možnost prokázat ještě aspoň po smrti svou úctu a lásku člověku, kterého měla ráda. Neví, kde je, kde je nyní jeho hrob, nebude mít ani kde na něj vzpomínat, kde si poplakat - jako to dělají lidé u hrobů svých milých dodnes. 

III.	Prázdný hrob
Chápeme její zármutek a zklamání. Ani my často nejsme ničeho jiného schopni. Ani my nemáme čeho se chytit. Vždyť sám prázdný hrob Marii k víře ve vzkříšení nepřivedl. Že tam Ježíšovo tělo nebylo, to se dalo vykládat různě. A různě se to také od té doby vykládá. Třeba že ho ukradli Ježíšovi ctitelé, aby mohli tvrdit, že vstal z mrtvých. Rozhodně to není důkaz - prázdný hrob nepřesvědčil Marii a nepřesvědčil by ani dnešní historiky. Vzkříšení není historická událost, jakou by se dalo vědecky dokázat.
	A přece je to skutečnost. Ježíš vstal z mrtvých! Dodnes jsou na světě lidé, pro které je to dokonce základní skutečností. Kdybychom nevěřili v Kristovo vzkříšení, nebyli bychom křesťané. Kdyby si tenkrát prázdný hrob všichni vykládali jako zpočátku Marie, když uviděla odvalený kámen, nebyla by tu církev.

IV.	Učedníci u hrobu
A přece tu církev je. To je další div Velikonoc, div, který se stal s milovaným učedníkem, když on nahlédl do hrobu. - Marie jeho a Petra zavolala a oni utíkali k hrobu, aby viděli, co se stalo. Přímo se předhánějí, kdo dřív zjistí pravdu. Petr si hrob prohlédl a uviděl, že je skutečně prázdný. Ten druhý učedník však "spatřil vše a uvěřil." Co spatřil? Totéž, co předtím Petr - plátno, šátek, opuštěný hrob. Vůbec nic, co by nutilo k víře, že Ježíš je živ. Ta víra mu byla darována. Pán si nepřál, aby se jeho milovaný učedník dál rmoutil.
	I my jsme milovaní učedníci, i nám náš Pán dává víru, pomáhá, abychom za skutečnostmi, které jiným nic neprozrazují, viděli už projev jeho vítězství. Kolik lidí už přece tu zprávu četlo i slyšelo - a jak málo je těch, kteří uvěřili! Protože i víra je zázrak - nejen prázdný hrob - i víra je Božím dílem, darem.

V.	Setkání s anděly
Marii - podle Janova líčení - bylo dáno ještě víc. Sotva učedníci odešli a ona u hrobu osaměla - dál plačící, neboť ještě neuvěřila - v tu chvíli spatřila dva anděly - dvě postavy v bílém rouchu sedící uvnitř hrobu. Dokonce s nimi mluvila, ale i pak myslela jen na tělo mrtvého, které jí zmizelo. Mluví s Božími posly - vidí, co žádný z nás nikdy neuviděl - a přece to není nic platné! Ani andělské zjevení nemusí ještě znamenat, že člověk uvěří Božímu slovu, rozpozná Boží dílo, splnění dávných zaslíbení.

VI.	Setkání s Ježíšem
A pak dokonce Marie spatří přímo Ježíše. Ale ani to ještě nestačí. Až když slyší jeho hlas, teprve pak poznává, kdo doopravdy před ní stojí, předtím myslela, že je to zahradník. Až Ježíšovo slovo, zavolání jménem - to je to, co působí víru. Ne zjevení, ne vidění, ale Boží oslovení. Marie konečně poznává Ježíše a pokloní se mu a osloví jej: "Rabbuni, mistře, učiteli". Tak jak byla zvyklá - Ježíš byl pro ni kazatel, učitel a teď si asi myslí, že se zase vrátil a vše bude jako dřív.
	Ale Ježíš to odmítá. Nevrátil se do života, aby dál působil jako učitel a kazatel. Chystá se vystoupit k Otci, aby byl vyvýšen a oslaven. Proto nedovolí Marii, aby ho radostně objala, jako když vítáme zpět člověka, kterého jsme již oplakali. Ježíš není jen člověk, který přežil svou vlastní smrt, ale který stejně bude muset někdy zemřít. Je Boží syn. Kristus vzkříšený již více neumírá, smrt už nad ním nemá moci, je nad ní Pánem.

VII.	Mariino vyznání
A Marie uvěří. "Viděla jsem Pána" vyznává pak před učedníky. Viděla jsem Boha - když jsem viděla vzkříšeného Krista. To je tajemství Velikonoc. Nepochopitelné, nevysvětlitelné, a přece to je evangelium - radostná zvěst, kterou Marie jako první směla vyřídit. Nestačí, že zažila zázrak, nestačí, že viděla na vlastní oči Ježíše po jeho vzkříšení - Ježíš se jí nezjevil jen proto, aby přestala plakat, aby sama uvěřila. Marie hned dostává úkol: "Jdi k mým bratřím a pověz jim, že vystupuji k Otci svému i Otci vašemu, k Bohu svému i Bohu vašemu." - Jdi a zvěstuj, co ti Pán právě zjevil. Ať i ostatní, kteří mě měli rádi, přestanou plakat, ať vědí, že jejich Pán zvítězil, je živ a ujímá se vlády na nebi i na zemi.
	A také ať vědí, že se na ně nezlobí, když ho ze strachu opustili ve chvíli zatčení. Když se vzdali naděje a ztratili víru, že jeho dílo skončí vítězstvím. Jsou to dál "moji bratři", praví Pán, ,,opět k nim přijdu a budu s nimi a poznají mou lásku."

VIII	 Co to přineslo nám
A nejen to. Nejslavnější na velikonoční zvěsti je to slovo, že Bůh už není jen Otec Ježíše Krista - svého jednorozeného, poslušného Syna, který naplnil jeho vůli a dokonal své dílo podle Božích plánů. On se - díky němu, díky jeho oběti - stal opět i naším Otcem. Od Kristovy smrti a vzkříšení už i my - neposlušní, nevěrní, ustrašení - jsme jeho dětmi. Byli jsme přijati na milost, dostali jsme podíl na vítězství jeho Syna, na dědictví v nebi.

IX.	Jako došla velikonoční víra až k nám
	To vše Marie vyřizuje. A po ní - po té první svědkyni - to tak činí další a další, které Pán posílá. To je poslední div Velikonoc, div, který se děje dodnes: stále jsou tu lidé, kteří zvěstují, že Ježíš Kristus je naším Pánem i bratrem a Hospodin naším Bohem a Otcem. To slovo zní dnes po celém světě; ve všech zemích a ve všech jazycích je opakováno a lidé na ně odpovídají vírou a radostí a vděčností, dávají se o něm ujistit při svaté Večeři Páně. A pak i oni mohou vyznat: "Setkali jsme se s Pánem, on k nám promluvil a my jsme mu uvěřili."

Modlitba
	Vzkříšený a živý Pane, děkujeme, že jsi nám dal víru ve tvé vítězství.Děkujeme za zvěst, že smrtí vše nekončí, protože ty jsi ji přemohl, když jsi vyšel živý z hrobu. 
	Učiň si i z nás svědky,  jako byla Marie, ať umíme druhým lidem vyprávět o tvé lásce a moci. 
												Amen

Emauzy 								                       1. po Velikonocích
Lukáš 24, 13 - 35                                     							27.4.2003

I.	Motivace: Společenství poutníků

Už jste někdy slyšeli, že církev je společenství poutníků? Že my všichni, kdo věříme v Pána Ježíše, jsme stále na cestě? I dnešní velikonoční vyprávění je samé putování - nejdřív z Jeruzaléma, pak zase zpátky. Ale ono tomu tak bylo již předtím, že učedníci - a s nimi jejich Pán - byli stále na cestě. A bude tomu i pak, až Ježíš odejde k Otci - zase se vydají jeho apoštolové do celého světa, aby tam šířili evangelium. 
	Tak to Lukáš vypráví a tím naznačuje, že samo evangelium je zpráva o cestě - dobrá zpráva o Boží cestě za člověkem. Bůh přišel za námi na svět, když se narodil Ježíš v Betlémě, pak chodil za lidmi, kázal, uzdravoval, činil mocné skutky, až došel do Jeruzaléma, kde položil za nás svůj život. A po svém vzkříšení se zase vydal na cestu za svými učedníky, aby se jim ukázal a potěšil je a také navrátil k jejich poslání být jeho svědky.  

II.	Smutní učedníci
Dva z nich zastihl na cestě do vesnice Emauzy. Šli smutně a povídali si o tom, co se stalo o velikonocích, jak byl Pán Ježíš souzen a zabit a oni zůstali sami. Ani si hned nevšimli, že už sami nejsou. Přidal se k nim další poutník a zapojil se do rozhovoru. A tak mu také vyprávějí, co se stalo a jak jsou tím vším zklamaní. Čekali, že jejich Pán se v hlavním městě ujme vlády, že si získá lid a snad i zažene Římany: "My jsme doufali, že On je ten, který má vykoupit Izrael," stěžují si. Tak pěkně jsme si to představovali. A Ježíš nás zklamal. Byl mocný skutkem i slovem a nic nepořídil. 
	A Bůh nás zklamal. Učinil Ježíše prorokem, obdařil ho mocí - a dopustil, aby měl Ježíš neúspěch. A předáci církve nás zklamali - nepochopili možnosti, které se tu nabízely, nepomohli tomu nadějnému prorokovi, aby osvobodil Izrael, ale vydali ho na smrt. A naši vlastní přátelé nás zklamali - v tom společném zármutku nás ještě děsí zmatenými řečmi o prázdném hrobu. Už ani Ježíšovo mrtvé tělo nám nezůstalo, z celé té veliké naděje nezbylo docela nic. 
	A tak jdeme zpátky, odkud jsme přišli, a pokusíme se žít jako předtím, než jsme Ježíše poznali. Ale je nám úzko a smutno, jen se potácíme, ptáme se sami sebe po smyslu toho všeho a nevíme kudy kam. 
	Je to opravdu smutné, jak na tom ti dva jsou - nic nechápou, nic nečekají. Ale alespoň mluví o Ježíši. Měli ho rádi. Jenže nevědí, jak by jim ještě mohl pomoci, když je mrtvý, všechno už je minulost a ještě se k tomu cítí ohrožení - vždyť byli přátelé toho popraveného! 
	To se může stát - někdo, kdo kdysi Ježíši uvěřil, najednou ztratí naději, má dojem, že Kristus už v dnešním světě nic neznamená a nezmůže, ba že by mohlo být i nebezpečné se k němu hlásit. Víra, církev, Bůh - to vše patří minulosti. Lidstvo vkládalo do křesťanství veliké naděje, ale ty se nenaplnily. Byly to pěkné myšlenky, ale dnes už je jiná doba. Je potřeba začít spoléhat zase sám na sebe, pustit z hlavy své dřívější představy a touhy, i když je z toho člověku smutno. 

III. Ježíš vykládá Písma
A tu čteme, že se Ježíš k těm dvěma připojil a jde s nimi. Vzkříšený a živý, ale jim něco brání jej poznat. On však přesto - tiše a trpělivě jde s těmi zmatenými, slepými jejich cestou. Nezlobí se na ně, že utíkají pryč, že přestali věřit, že sami na sobě žádnou chybu nevidí, ale začne pracovat na tom, aby pocítili jeho blízkost a postupně prohlédli a odhalili, že je s nimi.
	A začne tím, že jim vykládá Písmo. To známé, tolikrát slyšené a opakované - to jim znovu vykládá. Oni znali Písma od svých rodičů a učitelů a také přímo od něj slýchali, jak mají prorokům a Mojžíšovi rozumět. Už před svou smrtí jim to kázal, ale oni to potřebují slyšet znovu a nově. 
	Až teď se jim Písmo otvírá skrze slovo vzkříšeného Pána a jejich dosud těžkopádná, tvrdá, nechápavá a studená srdce najednou hoří. Začínají rozumět. Zažívají zázrak moci slova Božího. A nemohou se toho nasytit. Už je večer a oni nechtějí zůstat sami. Prosí, aby s nimi zůstal ten, který má tak podivuhodný dar dát život tomu, co je psáno.
	Lukáš nám podrobně nevykládá, co asi Ježíš vybral za citáty, ale my si to dobře umíme doplnit, neboť je od těch dob církev v Písmu vyhledávala a pomocí nich si osvětlovala smysl a cíl Kristova díla. Předpovědi proroků o utrpení spravedlivého, píseň o poníženém Božím služebníku, ale také zaslíbení o vítězství nad smrtí třetího dne. 
	To vše učedníci také mohli znát, ale i v tomto smyslu jako by jim něco bránilo rozpoznat pravdu, uvidět ty správné souvislosti, v jejichž světle se pak i celé velikonoční dění v Jeruzalémě otvírá a odhaluje jako něco, co bylo odedávna Božím plánem. Ne, Ježíš neztroskotal a neprohrál, když byl popraven jako zločinec. Důkazy z Písma ukazují, že "tak to muselo být". Dávají radost z poznání, ze záblesků světla, z nahlédnutí do úžasných Božích plánů. Že Mesiáš měl to vše vytrpět a tak, právě tímto způsobem vejít do své slávy. 

IV. Večeře se Vzkříšeným
Ale to ještě není vše. Vzkříšený Pán učinil ještě víc pro ty dva, které si našel na cestě. Nedal se jim poznat jenom jako součást historie, které teď lépe rozuměli. Nedal jim jen správné chápání minulosti, toho, co Bůh učinil. Bylo jistě dobře, že porozuměli událostem, jejichž byly svědky, že odhalili Boží plán za vším, co se dělo o Velikonocích, že uvěřili, že tak se naplnila Písma. Ale čekala je ještě větší radost. 
	Dokud o Ježíši jen mluvili, byli smutní. Ale pak zasedli spolu ke stolu a při lámání chleba najednou poznali: "vždyť je to On - živý - je tu s námi!" Tentýž, který nám nedávno podal chléb se slovy "to je tělo mé" 
- který visel na kříži, který vyšel z hrobu v moci a slávě - ten je s nimi! Sedí s nimi u stolu a je jim zase hostitelem. Zase jim podává chléb, aby viděli, že o ně dál pečuje, že jim odpustil a nehněvá se na ně. 
	Jeho příběh ještě neskončil. Není jen historií, nestal se jen postavou z dějepisu. Když vešel v slávu, neznamenalo to odchod a odloučení. Neopustil své učedníky: "Aj, já s vámi jsem po všecky dny až do skonání světa". "Nebojte se" - tak ho poznali. Teď jim spadly šupiny z očí a doopravdy se zaradovali.

V. Zpátky do Jeruzaléma
A když se jim Ježíš vzápětí zase ztratil, nebyli už smutní. Už se nebáli tmy a noci, už znali svou cestu. A věděli, že už nikdy nebudou bez něho, tak sami, jako když šli do Emauz. A vydali se ještě v noci zpět - povědět bratřím tu radostnou novinu. 
	Ale v Jeruzalémě nenašli zarmoucené pozůstalé, které by museli těžce přesvědčovat o tom, co zažili. Vstříc jim jásá zvěst: " Pán byl opravdu vzkříšen! A ukázal se Šimonovi." To je nejstarší velikonoční vyznání církve, tak to opakuje Pavel a po něm jedni křesťané druhým až dodnes: "Kristus vstal z mrtvých - opravdu vstal". Tak se vzájemně ujišťují a společně radují.

Modlitba
	Pane Ježíši Kriste, děkujeme že nás neopouštíš, že nechceš, abychom byli smutní a přestali s tebou počítat. Prosíme, přicházej za námi, zvlášť v těžkých chvílích, a potěšuj nás svým slovem, jako jsi potěšil své učedníky.
	 Pomáhej nám, ať i my umíme těšit smutné, ukazovat novou naději zklamaným a vracet radost všem opuštěným, zarmouceným, unaveným a skleslým.
									Amen

zjevení v Jeruzalémě										       	2. neděle po Velikonocích
J 20,19-29																			4.5.2003

Ž 98,2.3a
Hospodin dal poznat svoji spásu, zjevil před očima pronárodů svoji spravedlnost, na své milosrdenství se rozpomenul, na svou věrnost domu Izraele.

I.	Úvod
Už se vás někdo ptal, proč jako křesťané chodíte do kostela právě v neděli a ne třeba ve středu nebo jako židé v sobotu? - Křesťané se jednoznačně shodli na neděli a z tohoto dne udělali začátek týdne. Neděle se stala nejdůležitějším dnem, protože v neděli se vzkříšený Ježíš zjevil svým učedníkům, kteří byli dva dny předtím svědky jeho smrti. Jejich setkání s živým Kristem se stalo i pro nás vzkazem: Slavte i vy neděli jako nejdůležitější a nejradostnější den v týdnu.

II.	Nedělní strach učedníků
Ta první neděle však nezačala hned radostí, ale pochybnostmi a strachem. Mezi učedníky, schovanými v nějaké zamčené místnosti, to spíš než na nový začátek vypadalo na smutný konec. Báli se, že Ježíšovi nepřátelé se budou mstít i jim a že i oni budou muset kvůli Ježíši trpět a třeba i zemřít. Neměli k tomu odvahu. Nevěřili, že by to mohlo být jinak.

III. Ježíš přichází
Najednou, navzdory zavřeným dveřím, stojí Ježíš uprostřed nich. A v tu chvíli je jasné, že tu učedníci nejsou kvůli strachu, ani kvůli sobě a svým vzpomínkám, ale kvůli živému Ježíši, který je ve středu jejich shromáždění. Něco nového tu mezi nimi začíná.

IV.	Pozdravení pokoje
"Pokoj vám!" - Ježíš nebyl první, kdo takto pozdravil - ale byl první, kdo mohl ukázat své smrtelné rány na rukou a na boku a těm, kteří ty rány viděli, přát pokoj. Nevyčítá - i když by bylo co. Nehněvá se - i když by bylo za co. Ale přeje jim pokoj jako ten, který to přání může uskutečnit a opravdu pokoj dát. Místo strachu a zklamání budou teď učedníci naplněni Božím darem.

V. Naplnění Duchem svatým
Ježíš nepřál pokoj, aby měli učedníci klid od světa a od lidí, kteří je neměli rádi. Ani nám nepřeje každou neděli "klídek" a pokoj od všeho. On dělá z neděle den velkého smíření a k tomu posílá i své učedníky: "Komu odpustíte hříchy, tomu jsou odpuštěny, komu je neodpustíte, tomu odpuštěny nejsou." Kvůli tomuto poslání Ježíš přišel. Proto ukázal svoje rány a přitom přál pokoj - na znamení toho, že on sám odpustil všem, kdo na těch jeho ranách mají vinu. Teď to podobně mají dělat jeho učedníci a tak ukazovat světu, že pravý nedělní pokoj je tam, kde si lidé navzájem odpouštějí hříchy.

VI.	Tomáš u toho nebyl
Nejen Tomáš, ale i další lidé, a také my jsme u toho setkání tehdy nebyli. Tomáš potřeboval další neděli. I my potřebujeme neděli k setkání s Ježíšem. Vypadá to často podobně jako tehdy, týden po vzkříšení v Jeruzalémě. Zavřené dveře a hlouček vyplašených učedníků. Nestačí nám, že nám bibličtí svědkové říkají: "My už jsme se setkali s Pánem." - I my vedeme svou, jako tehdy Tomáš: "Dokud ho neuvidím a nesáhnu si na něj, neuvěřím." A jako Tomáš přicházíme další a další neděli do shromáždění a doufáme: "Snad dnes On přijde a také já mu uvěřím a přijmu jeho pokoj z Ducha svatého jako ostatní."

VII. Ježíš chce být uprostřed nás
Ježíš ukázal své rány z kříže Tomášovi a on uvěřil, že tento živý Pán je ten, který o velikonocích trpěl a umřel na kříži. My máme Tomášovo svědectví i jeho vyznání: "Můj Pán a můj Bůh", které se stalo nedělním slavným kázáním. Kdo tomuto kázání věří - ne kdo vidí a sáhne si - ale ten, kdo slyší slovo a věří, ten je od Ježíše chválen, blahoslaven. Ježíš blahopřeje každému člověku, který uvěřil, který poznal živého Pána uprostřed shromáždění a teď radostně odpovídá na jeho nedělní pozdrav pozdravem svým: "Pokoj vám!" Ten pozdrav provází v církvi Duch svatý a vede k opravdovému pokoji z odpuštění hříchů. Tak tvoří neděli, jak má být.

Modlitba
Pane Ježíši Kriste, děkujeme ti, že ses i nám dal poznat jako vzkříšený Pán. Zjevil ses naší víře, abychom věděli, žes nám odpustil náš hřích. Dej, abychom tě měli stále uprostřed sebe a čerpali tak od tebe sílu, abychom i my druhým odpouštěli. Amen.

Zjevení v Galileji							3. neděle po Velikonocích
J 21,1-14																		11.5.2003

Žalm 98,3b.4 
Spatřily všechny dálavy země spásu našeho Boha. Hlahol Hospodinu celá země, dejte se do plesu, pějte žalmy. 

I.	Úvod
Některé věci se člověk léta učí, poslouchá a čte o nich, a přece z nich nežije, nedávají mu pravou radost a smysl. Až když prožije láskyplné setkání, úplně nezaslouženě je obdarován, pak se mu rozsvítí. Pozná pravou radost a pravý smysl všeho, co se dosud jen učil. Takové setkání s láskou je nad všechno učení i nad všechny zázraky.

II.	Rybáři, kterým se nedaří
Vzkříšený Ježíš se již potřetí ukazuje svým učedníkům. To už by se dalo předpokládat, že učedníci na něho čekají a těší se. Ale je to jinak. Vůbec na Ježíše nečekají. Chovají se, jako by žádné vzkříšení nebylo a jako by na Ježíše docela zapomněli. Odešli zpátky ke svému původnímu zaměstnání - rybářství. Ne všichni, o kterých se tu píše, byli rybáři. O Petrovi to však víme. A zrovna on to vyhlásil, že se vrací. Dalších šest učedníků to vzalo jako výzvu i pro sebe. Jdou s Petrem. Míval přece hlavní slovo, to on vedl s Ježíšem nejvíc rozhovorů. Tak asi ví, co teď dělat. A také - byl to odborník, rybář z povolání. Spolehli na něj a on zase na své schopnosti a praxi. I když věděl, že ryby je nejlépe lovit v noci, přece mu jeho znalosti nebyly nic platné. On ani jeho přátelé nic nechytili. Tahle práce jim nejde. Jsou úplně bezmocní a bezradní. Co s nimi bude dál?

III.	Neznámý odborník?
A najednou, za svítání, stojí Ježíš na břehu. Evangelista Jan to nám, čtenářům, prozrazuje. Učedníci - rybáři to však nevědí, nepoznávají ho, i když jsou jen sto metrů od břehu. Ježíš na ně promluví a přitom je moc mile osloví: "Přátelé" - nebo také:"Děti" - "nemáte něco k jídlu?" A tu oni musejí s hanbou přiznat: "Nemáme". Tím před Ježíšem nahlas vyznávají: Vrátili jsme se ke své práci, ale nedaří se nám. Nenajíme se z ní ani my sami a abychom někoho pozvali ke stolu, na to už vůbec nemáme. A co na to Ježíš? - Neposmívá se: to jsem tedy zvědav, z čeho budete živi. Ne. On je povzbuzuje, aby ještě jednou hodili síť do vody. Oni to udělali a tehdy se všechno změnilo, tehdy, když poslechli na Ježíšovo slovo. Najednou se jim lov zdařil a mají ryb tolik, že by jistě stačily pro pohoštění mnoha dalších hostí.

IV. Láska i strach
Co se to stalo? To jistě ten neznámý na břehu způsobil a dal jim bohatý dar. Ale proč? Kdo to vlastně je? - Jednomu z těch sedmi na lodi se rozsvítilo. Ale, "vždyť je to Pán!" Kdo jiný dává nečekané dary, než ten, kdo mě má rád?! Ježíš, s kterým jsme ještě před pár dny nerozlučně chodili a poslouchali ho, ten mě přece miloval! Tak je to Pán, je tu s námi živý Ježíš! A onen učedník, který věděl, že je Ježíšem milován, to řekl Petrovi. Když Petr uslyšel, že je to Pán, na nic nečekal, rychle přes sebe přehodil plášť a skočil do vody.Kraličtí nám to přeložili přesně: "pustil se do moře", doslova: vrhnul se tam. Ostatní učedníci pak s námahou dopravili velký úlovek ke břehu.

V. Pán zve ke stolu
Čeká je však další překvapení. Když vystoupili na břeh, spatřili ohniště a na něm rybu a chléb. Jídlo pro hladové rybáře, bývalé učedníky, už je připraveno. Není na nich, aby zvali ke stolu. Sami jsou pozváni. Pán všechno připravil. Teprve nyní mají sami přidat k pečené rybě a chlebu to, co sami - podle Ježíšova příkazu - ulovili. Petr jde a vytáhne na břeh síť plnou velkých ryb. I když je jich tolik, síť se neprotrhla. Pak jim Ježíš řekl: „Pojďte jíst.“
Když se toto vše stalo a učedníkům jejich nečekaný hostitel rozděluje a podává chléb i rybu, vědí najednou všichni, kdo to za nimi přišel po temné a neúspěšné noci. Nikdo z nich už by se jej nyní neodvážil nahlas zeptat, kdo je. Tak poznali, že je to Pán.

Modlitba
Pane Ježíši Kriste, děkujeme ti, že smíme být tvými hosty u stolu i za to, že k nám laskavě mluvíš. My si takovou čest nezasluhujeme. Tys nás, hříšné, tak povzbudil, že se už nemusíme skrývat ani vymlouvat, ale smíme se radovat z tvého pozvání.	 Amen.

Přípravka na neděli 18.května 2003 (5. velikonoční neděle – Cantate)

Průvodní žalm 47,1-2 (? 2-3): Lidé všech národů, tleskejte v dlaně, hlaholte bohu, plesejte zvučně. Hospodin, Nejvyšší, vzbuzuje bázeň, on je Král velký nad celou zemí.

Rozhovor s Petrem 						4. neděle po Velikonocích
J 21,15-23								18.5.2003 

I. 	úvod:
Třeba vás to nikdy ani nenapadlo, ale je moc dobře, že nejsme všichni stejní. To by byla veliká nuda. Všechno by bylo předem jasné, nic by nás nepřekvapilo. Nikdo by neměl najednou dobrý nápad, za který bychom byli vděční, když bychom si nevěděli rady, nenašel by se nikdo, kdo by přišel na lepší řešení. Je moc krásné, že jsme v rodině i ve sboru každý jiný. Každý máme jiné dary, každý máme jiný úkol. Vždyť i prvních učedníků bylo dvanáct, a každý byl jiný.

II.	MILUJEŠ MNE?
Janovo podání evangelia v samotném závěru soustřeďuje naši pozornost na Ježíšův rozhovor s učedníkem Petrem. Jakoby v pozadí, beze slov, je přítomen ještě další z učedníků, ten, kterého Ježíš miloval, Jan. Vlastně nejsou jen oni tři. Celý rozhovor se odehrává po posledním Ježíšově jídle s učedníky. Tomu stolování říkáváme večeře Páně a tenkrát bylo ráno, skoro jako když my slavíme večeři Páně v našich kostelích a modlitebnách při bohoslužbách. K té slavnostní chvíli společného jídla s Kristem připojuje vzkříšený hostitel naléhavou otázku: „Šimone, (pamatuješ, než jsi mne poznal, býval jsi Šimonem, ne Petrem), Šimone, miluješ mne víc, než druzí, miluješ mne, máš mne rád?“ Třikrát zazněla ta otázka. Musel to Ježíš říkat? Nestačilo, že tam byli spolu a prožívali tu krásnou chvíli společného stolování? Ty otázky zaznít musely kvůli Petrovi. Před Pánem Bohem se nedají věci promlčet. Pán Bůh s námi mluví a chce, abychom mu odpovídali. Třikrát tedy musel Petr nahlas povědět, zda má Ježíše rád. Ano, ano, ano. A říkal to zahanbeně, pokorně a opravdově. Musel u toho vzpomenout na vlastní opakovaná slova, která docela nedávno zněla právě opačně: Neznám ho, nic s ním nemám společného. Teď už byl Petr jiný. Už nespoléhal na sebe, na své odhodlání a na vlastní statečnost. Už nebude mít o sebe strach. Teď už ví, na koho plně a jedině má upnout svůj život.

III.	BUDˇ  PASTÝŘEM MÝCH OVCÍ
Pán Ježíš o Petrovi ví, jak ve víře nyní povyrostl. Důvěřuje mu. Proto ho opakovaně pověří  výzvou: „Pas mé beránky, mé ovce.“ Tak Petrovi ujasňuje, co skutečně znamená láska a oddanost. Nejen slovy, ale viditelnou službou v církvi má učedník Kristův vyjádřit svůj vztah k svému Pánu. Petr má být pastýřem Kristova lidu. Být druhých pastýřem neznamená se nad ně povyšovat, ale sloužit jim, jako to dělal Ježíš. Být ochoten jít všude první, být příkladem a také být připraven se za své stádo obětovat. Ježíšovo: „Následuj mne!“ neznamená nic jiného, než „nedělej to podle svého přesvědčení, ale podle mého příkladu.“

IV.	JINÝ TĚ PŘEPÁŠE…
„Když jsi byl mladší…“ Dřív jsi mnohé dělal sice s vervou, ale často bez rozmyslu. Dělal jsi, co tě napadlo. A Petr musel vzpomínat: jak se hnal do vody a pak se topil, jak Mistrovi bránil v cestě do Jeruzaléma a dostal velmi hubováno, jak si nechtěl nechat umýt nohy a pak svou hrdost doháněl, a nejvíc musel vzpomenout, jak se chlubil, že i kdyby všichni odpadli, on i život za Ježíše položí, a pak jen velmi hořce plakal. Také vzpomínal, jak spolu s Janem směli být blízko na Hoře proměnění, jak mohli být blízko, když se Ježíš modlil v Getsemane před svou smrtí, jak horečně běželi ke hrobu poté, co jim ženy řekly, že je prázdný… 
„Ale později, až budeš pastýřem mého stáda…“ Má-li toto Ježíšovo slovo vyhlížet do budoucnosti, pak to znamená, že se Petr musí připravit ve své službě i na nechtěné a trpké chvíle. Na situace, kdy jiní budou rozhodovat o jeho životě a on nebude mít úplně volné ruce k vlastní práci, kdy bude muset někdy vyznávat svou víru v nesvobodě, a kvůli následování příkladu Ježíše dokonce i v nebezpečí smrti, o které rozhodne někdo druhý. A přes toto vše proměněný a posílený Petr věděl, že do služby svému milovanému Pánu jít chce!

V.	CO BUDE S NÍM?
Často to může někomu připadat, že apoštol Petr je tím jediným a správným vzorem. Ano, on byl téměř vždy první, výslovně jmenován, vystupoval dopředu, mluvil za ostatní… Ale také dělal chyby a unáhlenosti. Teď, když se dozvěděl, v čem Ježíš rád uvidí jeho učednickou opravdovost, opět mu to nedalo, aby se nepoměřil s ostatními. Tak já mám milovat, vést církev, život nasadit – a co on? Jak tento můj soused bude muset prokazovat a dosvědčovat svou lásku k tobě, Ježíši, Mistře? Byl učedníkem jako já, tolik jsme toho prošli a zažili společně. Bude i on apoštolem jako já? A bude-li, čeká ho stejně nelehká služba jako mě? 

VI.	CO MY?
Ach, jsme my si ale všichni podobní! I nás dnes často hlavně zajímá, co dělají a nedělají ti druzí. I v církvi tomu tak je. Zajímáme se, zda ten druhý je také tak věrný, poctivý, obětavý, pracovitý jako my. Jistě je dobré všímat si druhých ve sboru a v církvi. Máme je Pánu Bohu předkládat v modlitbách. Ale nikdy by to nemělo být z toho důvodu, abychom se s nimi ve víře poměřili. Zda jsou lepší nebo horší než já. Zda je má Pán Ježíš víc nebo méně rád než mě. Jestli jsou pro ně přichystány stejné a stejně těžké úkoly jako pro mě. Tak bychom se rozhlížet po druhých neměli.
„To není tvoje věc,“ říká Pán Ježíš. „Ty mě následuj!“

modlitba:
Pane Ježíši Kriste,
jak bychom bez tvé pomoci zůstali slabí a malicherní! Stále nás povzbuzuj, abychom svou lásku k tobě vyznávali, a to nejen slovy, ale i odpovědnou službou mezi blízkými v našich rodinách, ve sboru a v církvi, i všude tam, kde nám připadne úkol být užiteční pro tvé království. Dej nám dostatek odvahy vzít na sebe víc práce, než druzí. Dej nám sílu ze srdce přát druhému, je-li jeho život jednodušší. Potřebujeme, abys s námi zůstával svým Duchem. Amen.

nanebevstoupení páně a poslání k národům			5. po Velikonocích
Sk 1,1-14									25. 5. 2003

Žalm 47,9 : Bůh kraluje nad všemi národy, Bůh sedí na svém svatém trůnu.

I.	„FAN-KLUB“ ?
Nikdy jsem nebyl členem žádného „fan-klubu“. Jen jsem o takových skupinách slyšel. Takový klub se pravidelně schází, aby se dozvěděl co nejvíce o osobě, které fandí. Představuji si, že mají klubovnu polepenou plakáty a vystříhanými obrázky svého idolu – třeba zpěváka nebo sportovce. Kdekoli o něm najdou něco napsaného, barevně si to podtrhnou. Co nejpodrobněji sledují jeho aktivity, vyzvídají jeho plány. Nedají na svého miláčka dopustit. Pokud jejich síly a prostředky stačí, navštěvují co největší počet jeho koncertů nebo zápasů, aby mu mohli fandit, volat jeho jméno, případně se sním osobně setkat. Ti nejzkušenější znají i mnoho z jeho soukromí. Vůbec prý nejúžasnější je, když má někdo se slavnou osobou takovou osobní zkušenost, kterou nemá nikdo jiný. To pak o ní stále vypráví a těší se v klubu velké pozornosti. 
Jistě se takových vzývaných osobností i jejich fandů najde dost a dost.

II.	JAK TO BYLO S JEŽÍŠOVÝMI UČEDNÍKY
Z církve ale Pán Ježíš podobný klub nechce mít. Oněch Dvanáct, kteří jmenovitě tvořili první církev (a kterých po Jidášově konci bylo jen jedenáct) Pán Ježíš sám poučil, co mají dělat, jak se mají chovat, aby církev byla skutečně společenstvím Božích dětí, a ne jen skupinou zakoukaných, do čehosi tajného zasvěcených jedinců, partou náladovou nebo módní. Jak to udělal? Nejprve si, k překvapení mnohých, sám povolal za učedníky velmi rozmanitou skupinu lidí. Bohatší i chudší, vzdělanější i ty bez škol i politicky rozdílně zaměřené. Chodil s nimi, učil je, slyšeli jeho kázání, viděli Ježíšova prorocká znamení a mocné činy, bývali s ním i o samotě, jedli s ním, chodili spolu s ním na návštěvy, dostávali první samostatné úkoly. Učedníci byli také s Ježíšem v Jeruzalémě těsně před velikonočními svátky, když jejich Mistra zajali, nespravedlivě odsoudili a ukřižovali. Ach! To byla zkušenost! Takovou zkouškou víry by sami učedníci neprošli! Však také měli namále! Sami od sebe nevěděli, jak být Kristovou církví! Někteří zklamaně odcházeli z města, o jiných víme, že šli dokonce na ryby… Kdyby se jim vzkříšený Ježíš nedával poznat, nesetkával se s nimi, znovu a znovu jim nekázal, nejedl spolu s nimi, nikdy by z lidského rozhodnutí církev nevznikla. Možná by bylo několik lidí pokřtěných, ale samo o sobě by to nic nezpůsobilo. 

III.	JAKÉ MÁ JEŽÍŠ PLÁNY
Evangelista Lukáš zaznamenal, že učedníci měli možnost svou víru ve Vzkříšeného vyzkoušet během čtyřiceti dní. Jistě se jim to zdálo skvělé! Kdo jiný má Pána podobného tomu jejich? Zvítězil i nad smrtí a zaslibuje plnost Božího království! To bude skvělé! Být tak u toho! Navíc náš Mistr měl vždycky pravdu, tak ji jistě má i nyní! A tak zvědavá, ale vlastně i opovážlivá otázka na sebe nadala dlouho čekat: „Pane, chtěli bychom být u všeho, co děláš. Už brzy nastolíš to své království? Kdy to bude, už teď někdy?“ Pán Ježíš však jejich nadšení zadržel: „To není vaše starost, abyste znali čas příchodu Božího království.“ A pověděl jim, co má skutečně v plánu pro následující období. Aby se celý svět dozvěděl o Pánu Ježíši, o jeho vzkříšení a o jeho království, bude potřeba víru církve osvědčit doopravdy, už bez koukání na Ježíšovy mocné činy a bez osobního setkávání s ním. 

IV.	MNOHO ÚKOLŮ PRO CÍRKEV
„Učedníci, církvi, děti Boží, máte ještě mnoho práce do doby, než Otec v nebesích pošle svého Syna podruhé! Už nebudete mít Ježíše před očima a po ruce, ale nebuďte smutní. Dostanete dar Ducha svatého, abyste na všechny ty úkoly nebyli sami. Duch svatý nevede ke spekulacím a vypočítávání Božích termínů, ale k práci a službě v tomto světě. O Duchu svatém víte také proto, abyste si nemysleli, že se to děje z vašich lidských schopností, moudrosti a zásluh, až se dílo Božího království bude v tomto světě rozmáhat. Budete kázat evangelium, modlit se, křtít ty, kteří uvěří, vysluhovat Kristovu večeři. Budete všem sloužit a pomáhat, zejména těm nejslabším a nejpotřebnějším. Tak rozmnožíte lásku mezi lidmi. A svou lásku k Pánu Bohu často dosvědčíte i tím, že budete ochotni pro jeho Království také něco vytrpět. Nezapomeňte na to.“ 
Najednou učedníci koukají, to už k nim nemluví Pán Ježíš, ale dva Boží poslové v bílém rouchu (jako ti u prázdného hrobu) a ukazují jim cestu do města. Tam žijí ostatní lidé, tam začínají vaše další úkoly v tomto světě a vaše služba pro tento svět. A nebojte se, Boží království jistě nastane, jak vám Ježíš slíbil. Vždyť on má vždycky pravdu.

V.	MODLI SE A PRACUJ
Samotného Pána Ježíše už učedníci neviděli. Ale neodletěl, nevypařil se ani se neztratil. Je u Boha Otce. Je tam, odkud pochází všechno stvoření a život, království a moc a sláva.
Ježíšovi učedníci, Ježíšova matka Marie, jeho bratři a některé další ženy, které ani neznáme jménem, šli do města, byli spolu a modlili se. Už nepočítali s tím, že Ježíš vstoupí do shromáždění zavřenými dveřmi a všichni ho zase uvidí. Už nebude možné sáhnout si do jeho ran na rukou; už s nimi nebude pít z jednoho kalicha. Nanebevstoupení Páně však nezpůsobuje v církvi rozladění, smutek nebo obavy. Naopak, otevírá pro víru nový prostor důvěry a odhodlání. 
Na počátku byla církev docela malá. Pro nedělní shromáždění to ale stačí. Jistě, práce a úkolů je před církví velmi, velmi mnoho. Ale schopnost a síla církve se nepočítá podle počtu členů. Někde jich je ve shromáždění sto dvacet, jinde třeba několik tisíc, jak čteme ve Skutcích dál.  Pán Ježíš však slíbil, že bude přítomen i tam, kde se v jeho jménu sejdou i dva nebo tři. Až do konce tohoto světa bude vzkříšený Pán se svou církví. A potom přijde, jak slíbil.

Modlitba
Pane Ježíši Kriste,
jsme rádi, že sedíš po pravici Boha Otce a vládneš nad tímto světem. Děkujeme, že známe tvoje slovo a víme o tvých skutcích. Děkujeme za svědectví proroků, apoštolů a evangelistů. Děkujeme, že svou církev neopouštíš, ale potěšuješ i vyučuješ svým svatým Duchem. Chceme se ve svátek shromažďovat i ve všední dny poctivě pracovat ve tvém jménu a pro tvou čest a slávu. Zůstávej s námi i se vší tvou církví dnes i vždycky. Amen.

Modlitba za učedníky 							6. po Velikonocích
Jan 17,1-26   									1.6.2003

I.	Úvod: Sám Ježíš se modlí za nás
Velikonoce už jsme dávno oslavili. A přesto se dneska spolu s učedníky vrátíme zpátky. To proto, že oni sami to tak dělali. Vraceli se často k tomu poslednímu rozhovoru s Ježíšem. Skončil pro ně přece tak zvláštně: on jim leccos kladl na srdce. Ale to nejdůležitější přišlo nakonec. V té modlitbě. To když se za ně on sám modlil ke svému Otci. 

II.	Ježíš je oslaven
Nasloucháme té Ježíšově modlitbě za nás, za učedníky. A jsme překvapeni, když nejprv uslyšíme slovo "sláva". Ježíš to několikrát zopakuje: že Syn oslaví Otce a Otec že oslaví Syna. A dokonce i my lidé máme mít na té slávě svůj podíl! /v.22/
  Čeho se to týká? Čím je Ježíš slavný? To, že je někdo slavný, závisí přece na na uznání lidí. Ale známe také hodně významných lidí, kteří se takového uznání v životě ani vůbec nedočkali! Ježíš nepotřebuje lidský potlesk. Jeho sláva je v tom, že vykonal vše, co bylo potřebné pro záchranu lidí a spásu světa. Toto poslání mu nebeský Otec svěřil a on je vykonal. Ničemu se přitom nevyhnul, i když to pro něho bylo velmi těžké. V tom je jeho sláva. A on svou slávu sdílí s námi lidmi. Slavné je i to, co Ježíš vykonal s námi a v nás. Oslavuje se dar víry. Dar věčného života, který jsme od něj přijali, a poznali v Pánu Bohu svého Otce.

III.	Prosba za jednotu
Ale tam Ježíšova péče o nás nekončí. Modlí se ke svému Otci za naši jednotu. Proč se modlí právě o to? Copak to nedokážeme i sami, s druhými se domluvit? 
 Jakou máte zkušenost? Co nás lidi spojuje? Co nás sbližuje navzájem? My mezi sebou tvoříme jednotu na základě nějaké dohody. Na základě dobré vůle. Spojují nás navzájem naše zájmy a vzájemné sympatie.
  Ale jednota, o kterou prosí Ježíš, to si vůbec nedovedeme představit:
" jako ty, Otče, ve mně a já v tobě, tak i oni aby byli jedno v nás." Takovou vzájemnou spjatost a blízkost nám přeje. Ukazuje nám svůj vztah k Bohu. Vztah Syna k Otci. Vztah dvou, kteří jsou různí, a přece jsou jedno. A prosí, abychom i my byli vtaženi do samého středu Božího života.
   Snad alespoň přiblížit si to můžeme, když si představíme, že sedíme mezi maminkou a tatínkem. Každého z nich máme po jedné straně. Nemůže být nic lepšího. Když to tak je, cítíte nejlíp, že patříte k sobě. Že se máte navzájem rádi. Že teprve všichni dohromady tvoříte rodinu.

IV.	 jednota jako svědectví pro svět
Taková jednota se pak stane naší nejlepší ochranou při různých těžkostech. A zároveň nám přinese i největší radost. 
  A co ti ostatní? O těch tu zatím nebyla řeč. Není to sobecké, když to všechno vztahujeme jen na sebe? Když se Pán Ježíš modlí jen za nás, za svoje učedníky? Copak na těch druhých mu nezáleží?
   Záleží. Ale chce si nás při tom vzít na pomoc. Jak? Ostatní lidé mají poznávat Pána Boha právě na té neobyčejné jednotě, kterou jsme spojeni s Pánem Bohem i se sebou navzájem. A právě ta naše blízkost Bohu i lidem má být svědectvím pro svět. 
   Je to vůbec možné? Ale jen se rozhlédněte, co nás sbližuje, když se sejdeme v neděli v kostele? Zájmy máme různé. A spíš bychom našli to, co nás rozděluje, než to, co máme společné. A přece je mezi námi pouto. Ale není to "něco", ale "Někdo", kdo nás spojuje. A to pak je mezi námi jinak, než když nás sbližují jen naše vlastní zájmy.

V.	 Jednotu mezi námi tvoří láska
  Nakonec Ježíš prosí:"aby v nich byla láska, kterou máš ke mně, a já abych byl v nich".
 Už o těch prvních křesťanech se brzy začalo říkat: podívejte se, jak se mají rádi, i když jsou to lidé tak různí. Žijí spolu jako bratři a sestry. To není samo sebou... Tak na životě křesťanů v církvi ostatní lidé kolem poznávali Boží lásku. 
  Je dobré mít kromě svých povinností i svoje zájmy. Člověk snadněji najde kamarády a může se svým zálibám věnovat společně s ostatními.
  Ale s druhými lidmi si smíme být díky Ježíšovi ještě mnohem bližší. Když nás budou spojovat nejen společné zájmy, ale i společná cesta za Ježíšem a láska. Když poznáme v Pánu Bohu svého společného Otce a budeme se mít rádi jako bratři a sestry.

VI.	 Ježíšova modlitba nám ukazuje cestu
Za co se Ježíš modlil, to mějme na mysli i my. Už proto, abychom věděli, na čem i dnes nejvíc záleží, oč tedy máme usilovat. Ale hlavně, že při tom nejsme odkázáni jen na vlastní sílu. Jestliže se on za nás modlí, to přece už něco znamená!

Modlitba:
Pane Ježíši, díky, když se my modlíme, že víme, že i ty sám se modlíš za nás. Za naši jednotu s Pánem Bohem i s druhými lidmi. Za lásku mezi námi, podle které by tě poznávali i ostatní lidé kolem nás.  amen

seslání Ducha svatého 							Hod Boží velikonoční
Skutky 2,1-21  									8.6.2003

I.	Úvod: Čekání 
Minulou neděli jsme vzpomínali spolu s učedníky na jejich poslední rozhovor s Ježíšem a zvlášť na jeho modlitbu. Prosil tehdy tak naléhavě o jejich jednotu. Jak se jeho prosba naplní? O tom dnes uslyšíme z knihy Skutky apoštolů.
   Učedníci jsou všichni pohromadě, shromážděni na jednom místě. Jsou spolu. Nikdo z nich nechybí. Modlí se spolu. A přece je to nejistý čas čekání. Jejich vzkříšený Pán už s nimi není. Byl přijat k Bohu. Ale oni dostali jeho slib, že jim dá svého Ducha. A mají být připraveni. 

II.	 Letnice - svátky vděčnosti
"Nastal den letnic." Tak začíná dnešní čtení. Letnice. Jakou představu ve vás vyvolá to slovo? Samozřejmě že patří nějak k létu. A k létu patří prázdniny. Ale také zrání a sklizeň úrody. Letnice byly svátky vděčnosti. A bylo při nich všude plno veselí a radosti. A mnoho lidí zdaleka se sjelo do Jeruzaléma k těm oslavám. Hodně se těšili. Ale to nikdo z nich netušil, že nedozrálo jenom obilí. Že budou sklízet i jinou, nečekanou úrodu. 

III.	Dar Ducha svatého
Přišlo to prudce a náhle. Celý dům, kde se učedníci sešli, byl najednou plný hukotu. Jako když se žene silný vítr. A ještě další znamení. Pro každého zvlášť: jakoby ohnivé jazyky, které se rozdělily a na každém z nich spočinul jeden. Nikdo nebyl vynechán. 
  Najednou věděli: už tu nejsme sami. Naše čekání se naplnilo a Boží čas dozrál. Ježíš je znovu s námi svým Duchem. Naplňuje nás jeho síla a moc. A dává nám jistotu, že teď máme k druhým lidem s čím přijít. Že jim máme co říct.

IV.	 Vysláni ke zvěstování
To, co se dělo uvnitř, zaslechli i lidé zvenku. A začali se tam scházet. Nejen místní. Přicházeli i cizinci. Sváteční hosté. A všichni "užasli, byli ohromeni a divili se." S takovým důrazem to popisuje kniha Skutků. 
  Čím byli ohromeni? Jaká neobvyklá znamení ještě uviděli? Už vůbec žádná. Viděli otevřený dům a před ním apoštoly - obyčejné lidi. Ale ten jejich údiv a úžas se týkal něčeho docela jiného: žasli nad tím, co slyšeli. Lidé z Mezopotámie i z Egypta. Židé i bývalí pohané. Kréťané i Arabové. Každý ve své řeči slyšeli apoštoly mluvit o velikých skutcích Božích.

V.	 Slíbená jednota se uskutečňuje
Co to všechno znamená? Jaká moc nás všechny spojuje? Co způsobilo, že mezi námi nestojí hradby nedorozumění? Našich vzájemných odlišností? Kdo to způsobil, že jsme mezi sebou našli společnou řeč? 
Mnozí o tom přemýšleli. Ale jiní to apoštolské nadšení a vnitřní zaujetí snižovali a říkali s posměškem: "Jsou opilí!"

Vi.	První křesťanské kázání
Tu vystoupil Petr a oslovil všechny kolem vysvětlujícím slovem: nejde o žádné opilce. Ale naplnila se slova proroka Jóele o daru Božího Ducha pro všechny lidi. A Petr jim připomněl ta slova. Ale nezůstal jen u toho. Kázal o Ježíšovi. O tom, kvůli kterému se to všechno děje. Který se stal Pánem a Spasitelem všech nás.

VII.	Vznik církve - nového společenství
A tak apoštolským kázáním se z lidí odcizených a sobě vzdálených tvořilo postupně nové společenství. Církev. Boží Duch se mezi nimi projevoval jako moc, která je sjednocuje a zůstává s nimi. Vnímali, že už nejsou náhodně sešlým davem. A že za to vzájemné porozumění a jednotu vděčí tomu, který už zůstává stále uprostřed nich.

Modlitba: 
Duchu svatý, přijď a dávej nám porozumění pro velké Boží skutky i pro sebe navzájem. My známe dneska hodně cizích jazyků. Ale to samo k dorozumění nestačí. Ty působíš mezi lidmi blízkost srdce. Amen     

Evangelium na cestě za člověkem  						neděle trojiční
Sk 8,1-5.26-40										15.6.2003

i.	Úvod
Křesťané jsou lidé jako všichni ostatní, takže je normální, že i oni občas hodnotí svůj čas slovy -"no, nic moc"; "nic se neděje".A pak zase nestačí počítat události. To když například zavane Duch svatý,  to je hukot, to je čas naplněn energií, změnami. A vše slouží k dobrému. Minulou neděli jsme slavili neděli svatodušní, takže o tom něco víte.

II.	Pronásledování křesťanů
Po ukřižování a vzkříšení Ježíše Krista nastalo pro jeho následovníky velmi intenzivní období. Co se jejich Pána týče, rozuměli jen něčemu, občas skoro ničemu, prožívali úzkost o sebe a strach o své nejbližší. Stesk po Ježíši střídal klid a odvahu. Odvahu? Obzvlášť, když byli obdarováni Duchem svatým. Takové "seslání z nebe", to je síla!   To se lidé najednou o sebe nebojí, ale myslí na druhé, radují se z toho, že jejich Pán Ježíš Kristus je pro ně stále živý. Žene je to za druhými lidmi. Také jim předat svoji zkušenost a Ježíšovo evangelium! 
     Jedním z takto silně obdařených následovníků Krista byl Štěpán. To, jak dával najevo svůj postoj ke Kristu a jak mluvil k židům, některé z nich velmi provokovalo. Tvrdili, že se rouhá vůči Pánu Bohu, tzn., že mluví o Bohu neuctivě a lživě. Nechtěli ho poslouchat, nakonec ho zabili. Ukamenovali. Kolektivně zabili člověka. Tak se to tehdy dělalo. Tento příklad pro výstrahu nahnal jistě strach mnohým, ale našli se i stateční, dokonce zbožní židé, kteří litovali, že Štěpán přišel o život. Ti ho také pochovali. Jenže těm rozhněvaným jeden život nestačil. Začalo pronásledování dalších Kristových následovníků. V Jeruzalémě a pak dál a dál.
 
III.	Cesta Saulova
Zvláště tvrdý a pomstychtivý byl Saul. Pátral, zatýkal, muže, ženy. Jak se mu zdál někdo
aktivní, pryč s ním! To byla Saulova cesta.

IV.	Cesty ohrožených
Mnozí, kteří byli ohroženi, se rozprchli na všechny strany. Pryč z Jeruzaléma!  Zdá se, že i evangelium je ohroženo, málem v koncích. Ale to jen na první pohled. Ono si cestu prorazí i z ohroženého Jeruzaléma. Nebojte se! Třeba na sám konec světa, třeba až do Afriky a nebo do země české. Někteří odešli z  Jeruzaléma s odhodláním mluvit o Ježíši Kristu a šířit jeho evangelium.

V.	Cesta evangelia do Afriky
Jedním z nich byl Filip. Nejprve šel na sever do města Samaří, kde jako Kristův svědek působil delší čas a pak cítil, že je Bohem poslán úplně opačným směrem, na jih, na liduprázdnou cestu z Jeruzaléma do Gazy. Proč zrovna sem? Brzy pochopíme. Filip se tím taky musel chvíli trápit.
     Z Jeruzaléma se po této cestě vracel do Gazy etiopský dvořan. Správce pokladů etiopské královny. Většinou takto dobře postavení lidé u dvora té doby a těch krajů byli eunuchové.
I tento Etiopan. To znamená, že byl jako muž zmrzačen, aby nemohl mít potomky a aby ho nic nerozptylovalo od povinností u dvora; a aby se nedíval po děvčatech, neřku-li po královně, ale zodpovědně plnil své povinnosti.
Muž to byl vzdělaný, dobře situovaný. Myslím si, že mohl být spokojený , i když, kdo ví!
Byl také zvídavý. To se cení. Ve své zemi se dozvěděl od židů o Pánu Bohu a to ho přitahovalo.
Víc vědět, podívat se do Jeruzaléma a taky do chrámu. Jistě byl rád, že si mohl takovou cestu dovolit. Ale pozor! "Ke chrámu můžeš, ale jen tak trochu, nakouknout, nejsi totiž žid, a ještě k tomu jsi mrzák, takže jen tak trochu!"  No, nevím, jak by se nám to líbilo, kdyby nám někdo řekl -"sem nemůžeš, protože jsi jiný než my, Pánu Bohu sloužit nemůžeš, protože koktáš, jsi levák nebo nosíš brýle". Můžeme se jenom domýšlet, jak tomu člověku bylo.
Jisté ale je, že si při zpáteční cestě četl nahlas oddíl z Bible, kousek z Izaiáše. Možná si 
v Jeruzalémě koupil Izaiášův svitek jako suvenýr. Znáte to? Koupit si "něco pro radost".
     V tuto chvíli se dostáváme zpět k Filipovi. Ten přišel blíž k vozu zmíněného cestovatele
a slyšel, co si dvořan čte. Navázal kontakt a nabídl pomoc. Dvořan toho využil. Pozval Filipa, ať si k němu přisedne, ať mu vysvětlí to, co čte. Byl rád, že mu někdo objasní ta zvláštní slova o němém beránkovi, kterému odepřeli spravedlnost. Filip začal vysvětlovat. Vyprávěl o Ježíši Kristu. Před chvíli ještě v té pustině přemýšlel o tom, co tam dělá,  a najednou má příležitost zvěstovat Ježíše Krista. A navíc člověku, který měl pro to všechno otevřené oči, uši i srdce. Proč si to myslím? Jistě spolu mluvili i o křtu, protože když jeli podél vody, zeptal se dvořan, může-li se dát pokřtít. Ježíš Kristus si ho tak získal, že nechtěl nic odkládat, měl jasno. A Filip ho pokřtil.
     Dvořan po té vystoupil z vody a cítil se jako znovuzrozený. To nebylo jen tím, že se v tom parnu a prachu krásně osvěžil, ale hlavně tím, jak se radoval; že i jeho Ježíš Kristus chce, aby šel za ním. Jeho dobře situovaného, zmrzačeného. Nevadí, že je až z Afriky, že má černou pleť, že ...
     Ať jsi chudák nebo ministr financí, ať tomu rozumíš nebo ne, ať jsi dítě, žena nebo muž, Ježíš Kristus žije pro tebe ,abys i ty žil(-a) a ne jen přežíval, vegetoval.
     Dvořan se tak raduje, že vnímá jen svou radost a pokračuje svou cestou. Filip mu je v tu chvíli "buřt", ale lze předpokládat, že z toho radostného omámení časem vystřízliví a začne si všímat druhých kolem. Filip - na rozdíl od dvořana - zvládá už svou radost z následování Ježíše Krista  tak, že myslí i na druhé, kterým chce také radostné evangelium přinést; a tak pokračuje směrem na Azot a pak dál na sever až do Césareje. 

VI.	Správce pokladů, hledač pokladu, nálezce pokladu
Ještě perličku na závěr. Dvořan, který byl správcem  královského pokladu, si jede do Gazy, což se česky přeloží "poklad". Jede si tedy , na cestě ukazatel směr "Poklad" a on ho skutečně najde. Ovšem jinde a jiný než čekal. Na místě a v čase, který si nenaplánoval.
Takovým způsobem si evangelium proráží cestu k nám lidem. Ono ale umí překvapit! Nemám pravdu?

Modlitba:
Pane Ježíši Kriste, děkujeme ti za radost, kterou v tobě máme! Ať už z ní máme hlavu v oblacích nebo spoustu energie a chuti k odpovědnému životu. Amen. 

Petr na cestě k pohanům 							1. po Trojici
Sk 10,1-48.11,1-18									22.6.2003

I.	Úvod 
Příběh nám příkladným způsobem ukáže, jak není dobré odepsat jednou pro vždy člověka, který nás zklamal. Např. Šimon Petr, vzorný Ježíšův učedník, který svého Mistra miloval, ale ze strachu o sebe ho zradil. Zvláštní, říkáte si?  Ano, my lidé máme někdy velmi těžké rozhodování. Ale zvláštní také je, že s tím Petrem se to po té zradě zase obrátilo. Už neměl úzkost o sebe, strach o svůj život , ale šel dál věrohodně po stopách svého Pána Ježíše Krista.
     Příběh nám taky připomene, že není dobré některé lidi podceňovat, Pána Boha jim nepřát a Ježíše Krista si nechávat jenom pro sebe. Naopak: ještě  se od nich můžeme učit.

II.	Zbožný voják:
Jako např. někteří židovští spoluobčané od důstojníka Kornelia. To byl vzácný člověk.
1) Spolehlivý a odvážný voják římské armády, muž na svém místě. Pro Židy ovšem "pohan".
2) Autor příběhu o něm píše, že byl člověkem "bohabojným". Co si pod tím představit? Kornelius prokoukl všechny pověry, ty neuznával, ale velmi ho zajímalo židovské náboženství. Zajímal se o Pána Boha, chtěl vědět víc a víc, oceňoval život podle židovského zákona. Některé předpisy (obřízku, oběti...) nedodržoval, ale navštěvoval synagogu, to ano. Tak stál o Pána Boha, že ho hledal, a Bůh ho nalezl, ale o tom až za chvíli.
3) Kornelius byl laskavý k lidem. Asi to spolu souvisí, nemyslíte? Kdo hledá Boha, stává se laskavým člověkem a je nablízku Božímu království. 
4) Kornelius se pravidelně modlil k Bohu. To vše o něm z Bible víme. 

III.	Petr dostává lekci
Petr je na návštěvě u Šimona koželuha a odpoledne se jde modlit na střechu domu. Rovná střecha, plná sluníčka, trošku možná podobná české terase, byla zvyklá na hosty. Petr tam zažil něco, co mu doslova dalo životní lekci, chce se mi říci - přímo "křesťanskou" lekci.
Viděl zvířata mnoha druhů. Zvířata, jejichž maso jako žid nikdy nejedl, protože to Zákon zakazoval. (Toto pravidlo dodržují pravověrní židé dosud.) A tu uslyšel hlas, že má tohle maso jíst. Petr byl šokován a protestoval. Něco takového se přece nesmí! Stejný hlas se však ozval opět a do třetice ještě jednou. Třikrát slyšel Petr hlas svého Pána. Pán Bůh si jej tak připravil na jednu návštěvu.

IV.	Petr dává lekci Židům:
Ještě chci dodat, že Petr se vlastně už v tom domě koželuha chová nežidovsky, přesněji – křesťansky. Pro Židy byli totiž takto „nečistí“ i někteří lidé: kvůli své nemoci, kvůli své nevěře nebo i kvůli svému zaměstnání. Takto se dívali i na koželuhy: ti přece pracují s těly mrtvých zvířat! A hleďte, Petr jsi jde bydlet právě ke koželuhovi. Tím dává lekci všem, kdo to vidí: u Ježíše Krista takové dělení neplatí, on takto lidi nerozlišuje. Nechat se pozvat koželuhem, to by se některým ani nesnilo. A Petrovi se na té střeše snilo, až se mu rozjasnilo!

V.	Petr dává lekci Korneliovi:
A pak se dějí překvapivé věci. Znovu zdůrazním: Ti přísní (pravověrní) židé věřili, že jiné národy nárok na Boží milost nemají. Boží slitování pro takové prý není. A dívejte se  na Petra: Když přišli poslové důstojníka Kornelia ke dveřím koželuhova domu, nevstoupili dovnitř, protože židovská pravidla znali, ale Petr je do domu pozval a pohostil. Oni mu vyřídili Korneliovo pozvání, aby přijel za ním do Cesareje. Petr se nerozpakoval. Hned druhého dne se vydali na cestu, spolu s několika dalšími křesťany židovského původu. Přijeli do Cesareje a vstoupili do domu Korneliova. Bariery začaly padat. To je typické pro Kristovu práci. Křesťan Petr projevuje přátelství k pohanu Korneliovi. A křesťanství až dosud láme bariery, když k tomu dostane příležitost.

VI.	Kázání evangelia
Kornelius si dal poslat pro Petra kvůli tomu, aby se od něj dozvěděl o Pánu Bohu. A Petr tu příležitost využil. Začal kázat o Ježíši Kristu. O tom, jakým darem od Boha nám je. O tom, jak uzdravoval, jak byl ukřižován a vzkříšen. Jak živý je a jak se dává poznat lidem a jak odpouští a vrací nás k Pánu Bohu.

VII.	 "Pohané,... prosím,... vstupte!":
Zatímco Petr mluvil , začaly se dít věci. Duch svatý sestoupil na Kornelia a jeho lidi. Chválili Boha a byli vytržením celí bez sebe. Křesťané, kteří Petra doprovázeli, s udivením pozorovali, že Bůh dal Ducha svatého také pohanům!  Myslím, že Kornelius a ti jeho přátelé zakoušeli při kázání jistotu, že jsou pozváni. Mezi následovníky Ježíše Krista.
Do společenství církve. Jako by jim v uších znělo - "račte vstoupit!" . Dům plný jednomyslně uvažujících lidí. Nic nebrání tomu, aby byl Kornelius a jeho lidé pokřtěni.
 
VIII.	Křest neznamená tečku:
Ti nově pokřtění žádali Petra, aby s nimi zůstal ještě několik dní. Proč? Jistě proto, že je mohl naučit víc. Rozhodne-li se člověk pro společenství křesťanů, pro členství v církvi, nedá-li se pokřtít, nebo- dají-li rodiče své dítě pokřtít, není to konec, ale začátek.
 
IX.	Jeruzalémské dozvuky
Apoštolé a bratři v Judsku se dozvěděli, jak se Petr přátelí s pohany. Když přišel Petr do Jeruzaléma, začali mu to vyčítat. Vadilo jim hlavně, že jedl s pohany. Petr jim trpělivě vyprávěl, jak to všechno bylo: jak k němu promluvil Pán na střeše koželuhova domu, co všechno se událo u Kornelia a jak tam na ně sestoupil Duch svatý. Však to mohou dosvědčit i bratři z Judska, kteří tam byli s ním. Je to fakt, proti kterému se nedá  nic namítat. – Jeruzalémští bratři přijali Petrovo vysvětlení a velebili Boha, že k víře a k novému životu povolává všecky lidi bez rozdílu.

X.	Za evangelium mluví fakta
Za křesťanství zrovna tak. Obhajovat ho slovy, ne vždy  působí přesvědčivě. Ale, že ono funguje, za to mluví fakta. Že proměňuje lidi, že ze špatných lidí jsou dobří lidé, že lidé nemluví něco jiného, než dělají – to přesvědčuje.
     Děti, zkuste uvést nějaký další příklad toho, že evangelium "fachčí".          

Modlitba: 
 Pane Ježíši Kriste, to, že jsou všichni lidé použitelní pro šíření evangelia, to je úžasné. A že všichni mohou něco svého přidat, aby tvé království fungovalo, v tom je velká šance pro všechny bez rozdílu.  Amen.

EVANGELIUM NA CESTĚ DO DALŠÍCH MĚST					2. po Trojici
Sk 11,19-26 a 13,1-5.13-16.42-52								29.6.2003

Poznámky:
Při výkladu se pracuje s písničkami ”Neskládejte v mocných naději” a ”Buď Bohu všechna chvála čest”. Pokud je děti neznají z průběžného zpívání, je vhodné je zařadit před výklad.
Texty kurzívou jsou nápovědou pro vykladače. Texty v závorkách je možno při výkladu mladším vynechat.

I.	Kde se berou přezdívky? 
Má někdo z vás nějakou přezdívku? Znáte někoho, kdo má přezdívku? Jak vznikla? Podle čeho vznikají přezdívky? (Např.: jak se říká fanouškům hudebních skupin,... počítačových her, ”pařiči”, fotbalových klubů a pod.)
A jak se říká lidem, kteří se v neděli scházejí k bohoslužbám, do nedělní školy? ”...” (křesťané). Napadlo vás, že tohle pojmenování je také přezdívka? Jak dostali křesťané tuhle přezdívku, vypráví dnešní příběh z knihy Skutků apoštolských.

II.	Pronásledování zaválo učedníky do Antiochie
V Jeruzalémě začalo po smrti mučedníka Štěpána pronásledování. Především byli pronásledováni křesťané, kteří se lišili svým jazykem: nemluvili aramejsky jako jeruzalémští domorodci, ale řecky. Když někdo utíká před pronásledováním, odchází někdy málem s holýma rukama. Ale bratřím a sestrám, kteří utíkali pryč z Jeruzaléma a Judska něco zůstalo určitě. Nesli si sebou víru v Ježíše. Hlavně ty nejdůležitější příběhy (které to jsou? O Ježíšově ukřižování a vzkříšení). Nepřestali si zpívat Buď Bohu všechna sláva čest, že uslyšet jsme mohli zvěst o Ježíšově zmrtvýchvstání. Víra z téhle velikonoční písničky je držela i v těžkých časech.
S touhle písničkou se někteří pronásledovaní dostali až do ANTIOCHIE. To bylo velkoměsto, proti kterému vypadal Jeruzalém jak okresní město proti Praze. Ale oni tam neztratili víru ani odvahu. Vždyť je drží písnička o Ježíšově vítězství: Hrob životu je dán, když vyšel z něj náš Pán. Kolem tohoto vyznání se scházeli a utvořili nový sbor.

III.	Antiochenští se rozhodují kázat pohanům
Křesťanský sbor v Antiochii měl kazatele a učitele, kteří znali příběhy Mojžíšovy a především prorocké písničky. Ty uměli velice dobře. My zpíváme podle proroka ”neskládejte v mocných naději” - o tom, že ”nedolomí nalomenou třtinu, uvězněným snímá pouta z rukou” a takových prorockých písní tam poslouchali a učili se ještě daleko víc.
   A právě v těch prorockých písničkách zjistili důležitou věc: vždyť tady se říká, že takováhle Boží pomoc přichází se spravedlivým Božím služebníkem - a že přichází PRO VŠECHNY NÁRODY. I pro ty, kdo o Bohu Izraele nikdy nic neslyšeli! A když tedy my zpíváme Před tebou se Pane Kriste, králů králi, dobrovolně skláníme - a oslavujeme Vzkříšeného Pána - to je tedy potřeba začít kázat i těm, kdo vůbec nic nevědí ani o Abrahamovi, Izákovi a Jákobovi, ani o Mojžíšovi a Izraeli.

(Už si někdo z křesťanů na něco takového troufl? Petr si na to sám netroufl, až ho k tomu dostrkal Pán Bůh. Troufl si na něco takového Filip... a tady v Antiochii to začali dělat úplně normálně).
A  představte si: jejich kázání  o tom, který uvězněným snímá pouta s rukou a stojí při těch kdo jsou bez práva, oslovilo mnoho lidí. A bylo to jak v té velikonoční písničce: vždycky nový učedník se k církvi přidává, když Krista vyznává.

IV.	Vznik sboru a reakce okolí
Kdyby křesťanů zůstala jen malinká skupinka, asi by je v takovém velkoměstě jako Antiochie přehlédli. Ale že jich přibývalo, začali si jich i tam všímat.
(Oni se totiž křesťané od svého okolí v mnohém odlišovali. Víte v který den slavili svá shromáždění? Prvního dne po sobotě - v den Vzkříšeného Pána. A navíc ještě pořád dokola vyprávěli a zpívali o tom, že jejich Mesiáš, ten Vzkříšený Pán, se z lásky rozdal - a dokonce skončil na kříži. A tohle spoustu lidí provokovalo, pobuřovalo nebo vedlo k posměchu.)
   A potom říkali: ”Vidíte je, ty, co se scházejí k bohoslužbám prvního dne po sobotě? To jsou ti, co mluví pořád dokola o ukřižovaném Kristu! To jsou ti KRISŤÁCI!” A už měli učedníci z Antiochie přezdívku. Sice byla posměšná, ale na druhou stranu docela přesně vyjadřovala, kdo je nejdůležitější: Kristus - ukřižovaný a vzkříšený.

V.	Inspekce z Jeruzaléma - Barnabáš
V Jeruzalémě, kde si někteří vůdcové Ježíšových učedníků mysleli, my jsme pupek světa, podle nás se všechno musí řídit, se to doslechli. A moc se jim to nezdálo. A tak z pravověrného Jeruzaléma poslali na kontrolu do prohnilého velkoměsta Antiochie Barnabáše: Vyšetři Barnabáši, jestli tamější Ježíšovi učedníci nejsou taky trochu prohnilí, když začali vyprávět evangelium pohanům.
Barnabáš tam přišel - a nic nedal na to, že ho tam vyslali jako kontrolora. Místo toho, aby byl důležitý jak kontrolor, chodil do shromáždění spolu s pohany, kteří uvěřili, koukal - a poslouchal.
A protože měl otevřenou hlavu a otevřené srdce, viděl a poznal: Tohle je úplně správně, podle Ježíše i podle proroků.

VI.	Apoštol Pavel na scéně
A jak už měl otevřenou hlavu, vzpomněl si na Saule (neboli Pavla): on je přece ten nejlepší učitel a kazatel pro tyhle nové učedníky.
(Vždyť i jemu kdysi náramně vadilo, že Boží dílo je spojováno právě s příběhem ukřižovaného mesiáše. A Vzkříšený Pán se mu dal poznat právě jako pronásledovaný. Saul (neboli Pavel) přece nemusí své dary a vědomosti pohřbívat někde v Tarsu. Tady v Antiochii bude pro něj nejlepší uplatnění.)
A přivedl Saule (neboli Pavla) do Antiochie.

VII.	Pavel a Barnabáš jsou vysláni kázat dalším pohanům
Saul (neboli Pavel) začal v Antiochii kázat. A ti noví učedníci jen zářili (to byl člověk jim jako šitý na míru). A učedníků (neboli ”krisťáků”, jak jim v Antiochii říkali) přibývalo.
   Za nějakou dobu udělali ještě jedno důležité rozhodnutí. Ti, kteří kdysi rozhodli ”začneme kázat pohanům”, po jedněch bohoslužbách řekli: ”Pavle a Barnabáši, vy se s kázáním a písničkami o Kristu vydáte jinam: k dalším lidem, do jiných velkých měst, do jiných krajů.” A modlili se za ně a prosili Vzkříšeného Pána Probuď svým dechem kosti suché, zavěj - a přiveď i jiné zotročené v tvou říši svobody. A potom Pavla s Barnabášem vyslali na cestu.
   Na té kazatelské cestě to dopadalo podobně jako v Antiochii: mnoho pohanů Pavlovo a Barnabášovo kázání oslovilo. A když si jich ostatní všimli, začali jim také říkat podobně jako v Antiochii: krisťáci, křesťané. A tak vlastně díky antiochenským krisťákům se evangelium o Kristu dostalo až k nám..

MODLITBA:
Vzkříšenému Pánu buď čest a sláva, že si svoje svědky povolával a povolává stále dál, napříč zeměmi, národy, národnostmi i časy. AMEN.