Title: Jak my lidé žijeme 3
Author: J
Last saved by: BAF

My lidé 3

Jak my lidé žijeme 
pomůcka k vyučování náboženství,upraveno z němčiny
1.Otázky po Bohu
1.1. Kolem nás...
Jel jsem tuhle autobusem s jedním přítelem. Denně jezdí do práce hrozně daleko.Ptal jsem se ho, jak si krátí cestu. Řekl: čtu, spím, ale nejraději - se dívám kolem sebe.
Díváte se taky kolem sebe? 
Všimli jste si, že je okolo spousta podivuhodných věcí? 
V přírodě: 
stromy, dívali jste se někdy do korun stromů? (viděl jsem dva stromy růst na sobě, měl jsem andulku, která uměl dvacet vět, 
květiny (jak jsou rozmanité, jemné, „propracované“)
zvířata (jak jsou různá, pro život uzpůsobená, ryby, hmyz, ...) (víte že… gepard běží rychlostí 110 km/hod, slyšel jsem vyprávět o včelách – jak se orientují a domlouvají, 
Nebo kolem sebe máme také technické věci, které jsou podivuhodné. Nějak jich přibylo za posledních pár let
televize - okno, kterým vidíte třeba až na konec světa, jsou webové kamery na Internetu, takže se můžete podívat kdykoli na sochu svobody… 
auto, letadlo, počítač (za jednu vteřinu tolik početních operací stihne...)
Ještě víc podivuhodní jsou lidé okolo. Jak různí, jak si myslíte, že už druhého znáte, a on vás zase překvapí, rozzlobí vás, řeknete si, „hlupák“, ale příště vás zase překvapení, jak hezky se zachová. Jak zvláštní, složité vztahy mohou mít mezi sebou. Člověk je „nevyzpytatelný“, tajemstvím... 
A stejně tak jste sami sobě tajemstvím. Rozumíte sami sobě? 

Jsou podivuhodné věci na světě!
Něčemu člověk rozumí víc, něčemu míň. Ale v podstatě – se často musí divit, žasnout, má často úžas. Nerozumíme tomu, co je okolo nás a v nás, chtěli bychom se v tom vyznat. 

Co dělá člověk, když se chce vyznat? (ztratíš se v Praze, co uděláš? Ptám se, že?)
Ptáme se. Jeden moudrý člověk řekl, že člověka liší od zvířete, že se umí ptát. 
Děti mají takové údobí, kdy se pořád ptají: Proč? Někteří určitě máte dětské „Proč“? za sebou, ale ptaní ne! 
Přestane se člověk někdy ptát? Nepřestane! Máme takovou spoustu otázek. 
Je víc otázek nebo odpovědí?  Otázek? 
Nebojte se ptát. Učte se to. 
Umíte to? Vyzkoušíme to.  Hrou: 
Na co se ptají lidé na obrázcích? (z časopisů jakéhokoli obrázky lidí v různých situacích. ) Family of Man 43, 27, 92, 53,181, 173, 171, 144, 
Napište pět otázek, na které byste rádi znali odpověď. 
Kteří lidé se víc ptají, mají víc otázek - kteří víc přemýšlí, nebo míň? 
Protože kolem nás je tolik podivuhodných věcí, a lidí, protože často nevíme kudy kam, musíme se ptát. 

1.2. Otázky po našem životě
Posledně jsme si zkoušeli, jak se umíme ptát. Umí to každý? Každý dokola řekněte jednu otázku. 
Kdy se člověk ptá? Když něco neví, když něčemu nerozumí. Protože se nám někdy stane, že nevíme kudy kam.
Proč se tedy ptáme? Že se člověk ztratí, jako ve městě, a pak se musí zeptat... Protože je tolik věcí okolo nás, kterým se člověk musí divit, protože jim nerozumí. 
V přírodě. Nějakou otázku z přírody. Proč opadává listí na podzim? Proč ptáci letí do teplých krajů. Proč je lenochod tak líný? Proč prší? Proč slunce vychází a zapadá? Proč je tolik hvězd? 
Tomu, co člověk dokázal vyrobit, v technice. Co je v PC, že tolik dokáže? Jak se přenáší slova vzduchem do telefonu? Jak se přenášejí televizní obrazy vzduchem? 
Nejvíc člověk nerozumí druhým lidem, často sobě. Proč se ten člověk zlobí, nebo je smutný nebo… Proč udělal to nebo to? 

Člověk se musí nebo umí ptát? Dá se to – zakázat si ptát se? 

Přemýšlím...
Často mi maminka vypravuje o tom, jak to bylo, když jsem byl malý. Vypráví mi, co jsem všechno dělal. Vypráví mi, jak jsem se narodil, jak jsem se učil chodit, jaké jsem dával otázky. To se vždycky smějeme. 
Teď už jsem větší. Už umím číst, psát a počítat. Tatínek říká: To potřebuješ pro život. 
Má pravdu? Vlastně bych si raději pořád jenom hrál než dělal domácí úkoly a myslel na to, co bude pak. 
Ale někdy na to myslím. Jaké to bude? Čím budu? Být pilotem - to by bylo pěkné. Nebo závodním jezdcem formule? 
V každém případě bych chtěl být velký. A šťastný. Už aby to bylo. 
Přece někdy mám trochu strach. Proč? 

Napsal to ten kluk do svého deníku dobře? 
Hrajete si raději, než děláte úkoly? 
Myslíte na to, co bude pak? (ne pořád, ale někdy)?
Čím chcete být? Chcete být velcí? (Dá se tomu vyhnout?)
Ptáte se, jak to bylo, když jste byli malí? Divíte se tomu, jak se člověk mění? Jak roste...
A máte taky strach z toho, co bude? 
A - už jste přišli na to, proč se člověk ještě ptá? 

Člověk musí přemýšlet o svém životě, nedá mu to, musí se ptát nejen po tom, co je okolo, ale taky po sobě. 
Kde jsem se tu vzal, jak to že tu jsem?
Proč mám žít?
Co se se mnou stane? 
Kdo mě má rád? 
Komu mohu věřit? 
Mohu se těšit na to, co přijde, nebo musím mít strach? 
To jsou jiné otázky než: kolik stojí  auto na ovládání? Nebo: co dávají v televizi. Tyto otázky se vracejí, nejdou zapomenout. Přemýšlí se o nic hůř, ještě hůř se hledá odpověď, ale člověku to nedá. Jsou to otázky po nás samotných, po našem životě a životě lidí ve světě. 
Ptáme se také po nás samotných, po tom, co je a bude s námi. Jestli se máme víc těšit, nebi mít strach. 

1.3. Otázky po Bohu
Vyprávíme si - o otázkách. O tom, jak se člověk ptá. 
Jak se pozná otázka? Když je napsaná, tak podle toho, že má na konci otazník. Když se říká, tak podle toho, že se na konci intonace zhoupne. A podle toho – že chce dostat odpověď. 
Je těžké se ptát? 
Jsou všechny otázky stejně důležité? 
Zkuste namalovat do úsečky, jak je ta nebo ta otázka důležitá!
- co dnes bude v televizi? (ptá se kluk, protože neví, co by dělal) - to je jen kousek z úsečky, že?
- kolik stojí to nové kolo (ptá se kluk, 
protože po něm hrozně touží už dva roky) - to by bylo víc? Namaluj do úsečky sám. Byla by to polovina? 
- kdo mě má rád? - ptá se dítě v dětském domově
- co mě tu ještě čeká? (stařec v domově důchodců)
- co budu mít na vysvědčení? (dítě na konci roku)
- co budu jednou dělat?
- proč člověk musí umřít? (voják v zákopu)
- proč tady mám být (ptá se člověk, který to „zapomene“, kterému se ztratí smysl..)
Na ty důležitější otázky se hledá tíž odpověď Kvůli televiznímu programu se podíváte do novin... Co byste řekli tomu dítěti v dětském domově nebo vojákovi v zákopech? 

Je „bod“, v kterém už člověk nenajde odpověď. Otázka se stane otázkou po něčem, co „přesahuje“. (namalovat do úsečky). Když otázky začnou být hodně důležité, když se člověk začne ptát po tom, co ho přesahuje, po smrti, po životě, po lásce - začíná se ptát po Bohu. 

Rozhovor ve tmě
„Dobrou noc, chlapci“ řekla maminka. „Ať se vám dobře spí. Zítra bude všechno vypadat zase jinak.“ Pak zhasla světlo a tiše zavřela dveře.
Najednou bylo v pokoji tma. Jen z pouliční svítilny dopadalo do pokoje slabé světlo. Bylo naprosté ticho. Chlapci mlčeli. 
Petr ležel nehybně v posteli a díval se strnule do stropu. Stále viděl před sebou ten hrozný obraz: Micka, jejich malá černá kočka leží na kraji silnice, mrtvá, přejetá autem; Micka, s kterou si před čtvrthodinou ještě hrál. Teď je mrtvá, nehybná. Krásné světlé oči jí už nezáří.
Tatínek pohřbil Micku, když se vrátil v zahradě. A všichni plakali, maminka, Petr i Pavel,dokonce i tatínek. 
Petr slyšel Pavla plakat. Pavel byl o dva roky mladší a v třetí třídě. „Taky nemůžeš spát?“ ptal se Petr potichu. „Musím pořád myslet na Micku,“ odpověděl Pavel. „Micka byla pořád tak veselá“. „Pamatuješ si, jak skočila jednou na skříň a pak přímo na hlavu tety Elišky? Jak ta křičela!“
„A pamatuješ si ještě, jak se válela po zádech, když si s námi chtěla hrát?“
„A jak jednou v neděli ukradla králíka z pekáče?“
„Ano,“ Petr se musel přes bolest z Micky skoro smát. „A jak jsme za ní všichni utíkali.“
„A kde je Micka teď?“ ptá se Pavel, a sám si odpovídá: „V zahradě vedle zdi, pod zemí.“
„Tatínek říkal, že Micka je teď u Boha,“ utěšuje ho Petr: „To má teď docela dobré. To si může pořád hrát a dostává samé králíky.“
„Přijdou kočky do nebe?“ ptá se Pavel pochybovačně. 
„Nevím,“ odpovídá Petr trochu nejistě, „ale pěkné by to bylo. Bůh přece chtěl, aby tu byly kočky, a proto se o ně musí starat.“
Pavel protestuje: „To ale neudělal. Nechal Micku umřít. Proč?“
Petr nedokáže odpovědět. „Nevím“. Všichni musí umřít, i my, lidé. Pamatuješ si ještě,jak jsme plakali, když loni umřela babička?“
S touto odpovědí není Pavel spokojen. „Když Bůh nechává všechny umřít, pak ho nechci, pak není dobrý“ Udělá přestávku, dlouhou přestávku a přemýšlí. „Snad Bůh ani není. Snad Bůh je, ale ne tady. Kdyby byl tady, muselo by všechno být jinak, lepší, pěknější.“ 
Ticho! Oba chlapci mlčí. Přemýšlejí.
„Ale když Bůh tu přece je?“ řekne Petr. „Když tenkrát umřela babička, řekl tatínek: Když je Bůh, pak má smysl i to, co se stalo s babičkou, jinak by to nemělo žádný smysl.“
„Snad je Bůh docela jiný, než si ho představujeme,“ přidá se Pavel. „Ale jaký je pak? A kde je pak? Bylo by to pěkné, kdyby tu byl, pak bych mohl pochopit i to, co se stalo s Mickou.“
Pavel neodpovídá, usnul. 
Brzy spí i Petr. 
Začalo to u neštěstí, které se stalo Micce. Skončilo to - u Boha. Jak se dostali k němu? Přes otázky po smrti, „smyslu“. 
Jako s těmi kluky je to s námi taky tak. Prožijeme něco - hrozného, nebo hodně krásného. Jsme smutní nebo šťastní, chceme tomu rozumět. Přemýšlíme o tom, mluvíme o tom. 
A musíme se ptát: Proč je to tak? Proč se to stalo? Jaký to má důvod a smysl? Je to k něčemu dobré? Jak se k tomu mám postavit. 
To nejsou „krátké“ otázky. Když tam je takové Proč, které hledá důvod, původ - a taky smysl - ne jen něčeho, ale všeho.. 
Když otázky přesahují všední den, stávají se otázkou po Bohu. Pak najednou mluvíme o bohu, ptáme se po něm. Otázky po našem životě se stávají najednou otázkami po Bohu. 
Je to jako s řekou? Začíná z pramene, který je malý, někde v horách, ale nakonec ústí veliká do moře, když posbírá všechny pramínky cestou... 
Všechny naše otázky po nás samotných - po tom, co je kolem nás, po tom, co bude s námi.. ústí do otázky po Bohu. 
(Vzpíráme se tomu, zůstáváme na půl cesty, myslíme si někdy, že poslední otázky jsou „kolik vydělám“, kdy budeme mít nové PC, „jestli dostanu, co chci“... Ale jsou „delší“ otázky, které se stávají otázkami po Bohu. 
Otázky po našem životě se stávají otázkami po Bohu. Když se začneme ptát po životě, smrti, lásce, smyslu, naději, ptáme se po Tom, co přesahuje všechno. 

1.4. Protože máme tolik otázek
- Umí každý člověk hrát na piano? Umí každý člověk spravovat PC? Umí každý člověk zpívat? Umí každý člověk mít rád? 
- je něco, co umí každý člověk? Ptát se. 
- Musí se ptát, nebo to prostě jen umí?
- jsou všechny otázky stejně důležité? Některé jsou „dlouhé“, některé „krátké“. Podle čeho je rozeznáte? Jen tak to prostě cítíte? Když jde o život, smrt, něco na dlouhou dobu, o někoho... 

Proč se věří v Boha?
Jeden chlapec přišel domů a od dveří volal: „Dnes jsem potkal jednu holku, která nevěří v Boha! Její rodiče také ne, sama to říkala!“
„Proč se tak zlobíš?“ ptal se otec.
„Přece musíme věřit v Boha,“ odpovídá chlapec. „Jinak bychom byli špatnými lidmi.“
„Myslíš?“ ptá se otec. „Pak si myslíš, že jsi lepší než ta dívka?“
Chlapec mlčí, neví, co by odpověděl.
O několik dnů později se znovu ptá otce: 
„Proč lidé věří v Boha?“
„Protože je tolik otázek, na které neznáme odpověď,“ říká otec. 

- chlapec přišel domů pobouřen nad tím, že ta dívka nevěří v Boha. Proč byl pobouřen? Myslel si, že člověk by byl špatný, kdyby nevěřil v Boha? Jak na to mohl přijít? Že by si člověk dělal, co by ho napadlo?
- otec se ho zeptal, jestli si myslí, že je lepší, a on mlčel. 
- ptal se podruhé - proč tedy lidé věří v Boha? Odpověď byla: „Protože je tolik otázek, na které nemáme odpověď.“ Jak to myslí otec? - Že Pán Bůh nám na naše otázky odpovídá? Že někdy si s otázkami už nevíme rady a tak si zavoláme na pomoc Boha? Který by mohl všechno vědět? Jde o to všechno vědět? 
- Ne. Jde spíš o to, že naše „dlouhé otázky“ se přímo po Bohu ptají. 

Když vidíte něco takového:
- obrázek z války. Musíte se ptát: musí to být, může se něco takového dít? Proč se děje tolik zlého mezi lidmi. Co se zlým dělat? Když se takto ptáme, to už se ptáme po Bohu. 
- obrázek s nemocným dítětem s berlemi. O čem přemýšlí to dítě? Jak budu moci hrát fotbal? Jak si s tím poradím? Kdy se uzdravím, a jestli. Když se takto ptáme, to už se ptáme po Bohu.
- obrázek se neštěstím, s úrazem. Jak se ptáte, když vidíte něco takového? Neumře, dopadne to dobře, proč se člověk narodí, když musí umřít...? Když se takto ptáme, to už se ptáme po Bohu.
- obrázek s krásnou květinou. Jak krásná je tato květina. Divíme se. Odkud je to krásné? Kdo je udělal? Když se takto ptáme, to už se ptáme po Bohu.

Myslíte si, že jsou lidé, kteří nevěří v Boha? Možná.
Myslíte, že jsou lidé, kteří se neptají po Bohu? Ne. Museli by ztratit svou lidskou citlivost pro zlé věci, pro utrpení, pro krásu, pro smrt. Nějaký čas to jde. Pořád jistě ne. 

Protože člověku není jedno, že tu jsou zlé a dobré věci, protože má tolik otázek, na které nezná odpověď, proto se ptá po Bohu. 
(„Učitelka nám říkala, že lidé si nedovedli vysvětlit spoustu věcí v přírodě a tak začali věřit v Boha. 
Přírodovědné důvody vypadají konečné, ale nic neznamenají, pořád zůstává otázka přes ně: jak to, že je tolik tajemství… jak to, že člověk může takhle žasnout… Když dnes víme víc je žasnutí méně? Co víme o smrti, o lásce, o životě… 
„Agresivita je pozůstatek ze zvířecí doby, kus mozku je…“ Ale lidská agresivita je jiná než zvířecí…

1.5. Tajemství
- Umí každý člověk jezdit na lyžích? Umí každý člověk chodit po laně? Umí každý člověk napsat báseň? Ne. A něco se ani naučit nedá. 
- je něco, co umí každý člověk? Ptát se. 
- Musí se ptát, nebo to prostě jen umí?
- jsou všechny otázky stejně důležité? Některé jsou „dlouhé“, některé „krátké“. 
- jak se poznají „dlouhé“ a „krátké“ otázky? Také podle toho, jak snadno se na ně hledají odpověď, a jak se dá na ně odpovědět. Zkusme si to:

Co můžeme změřit a co můžeme spočítat?
•	kolik oken má tato místnost?
•	kolik dětí je ve třídě?
•	jak rychle jede auto, letí letadlo?
•	jak těžký je kámen? 
•	jak dlouhá je cesta?
•	jak vysoko jsou mraky?
•	jak hluboké je moře?

Co nemůžeme změřit ani spočítat?
•	kolik strachu má člověk když je sám
•	kolik lásky dá matka dítěti
•	jakou váhu má dobré slovo
•	jak drahý je dobrý přítel
•	jak těžké je, když se člověku smějí, když ho nikdo nechce
•	jak hluboko může zranit pomluva, lež
•	jak velká může být radost

Když chceme vědět, kolik je 15-5, můžeme to spočítat.
Když chceme vědět, jak vysoký je dům, změříme si ho. 
Když chceme vědět, jak těžký je balíček, zvážíme si ho. 
Co ale dělat, když chceme najít odpověď na (dlouhé) otázky po našem životě... Nepomůže metr, váha, ani počítač ne. 
Ale - děláme zkušenost s tím. Můžeme to prožít. 
Vezměme si otázku: jak mě má maminka ráda? Na čem to změříte, zvážíte? To můžete jen prožít - když je s vámi, když vás vezme za ruku, když... když si všimnete, co všechno pro vás z lásky udělala, jak se na vás dívá, jak se k vám chová... 

Můžeme všechno prožít sami? Ne. To je druhá možnost: Můžeme se učit ze zkušeností druhých lidí. Prostě je poslouchat, číst si jejich knihy, ...  (To se dnes moc nedělá, ale moudří lidé to dělají). 

Stejně je to i s otázkou po Bohu. Nezměříte, nevypočítáte, nevypátráte Boha. Bůh je tajemství. 
Ale můžeme ho prožít. A učit se ze zkušeností lidí, kteří ho také prožili. Ze zkušenosti kterých lidí se dovíme nejvíc o Bohu? Lidé, co napsali bibli, měli zvláštní zkušenost s Bohem!

Něco se dá změřit, něco spočítat, něco se dá jen prožít nebo pochopit ze zkušenosti druhých lidí (láska, strach, také Bůh).
2. Zakusit Boha
Už se vás někdo na něco ptal? Na co se vás nejčastěji ptají? Už máš úkoly... 
Už se vás někdo ptal na Boha? Jak se ptají lidé na Boha? A jak byste se na něj ptali vy? Je vůbec? Kde je? Viděl ho někdo? Jak je velký? Jakou má sílu v ruce. 
Jak se dá odpovědět? Něco se dá spočítat, něco změřit... něco se dá jen prožít - láska, strach, .. a Bůh. 
Jak se prožívá Bůh? Máte pocit, že jste prožili lásku, strach? A prožili jste Boha? O tom, jak se „dělá zkušenost“ a „jak se dělá zkušenost s Bohem“ si budeme vyprávět. 
2.1. Dělat zkušenost
Petr v lese
Ještě nikdy se Petr netěšil tolik na prázdniny jako letos. Ne kvůli škole, škola mu tak nevadila. Ne, o těchto prázdninách smí Petr jet k strýci. A ten je hajným a bydlí ve velkém lese. Konečně Petr uvidí všechna ta zvířata, o kterých zatím jen četl v knihách: srnce, jeleny, divoká prasata a jezevce. 
A už to je. Skoro hodinu jde Petr vedle svého strýce lesem. „Nejsou tu žádná zvířata,“ zjišťuje zklamaně. „Jsou v tvém lese vůbec nějaká zvířata?“
„Jistě, chlapče,“ odpoví strýc, „tu je mnoho zvěře. Ale myslíš, že srnci stojí u cesty, aby ti řekli „dobré ráno, Petře,“? Ne, když je chceš, pak je musíš hledat.“
„Už jsem hledal, celou dobu to dělám. Ale nic jsem nenašel“, namítne Petr.
„Byl jsi moc hlasitý. Kdo pořád mluví nebo hlučí, nebo kdo jede lesem na mopedu, jistě neuvidí žádné divoké zvíře. Slyšel jsi, jak právě teď tloukl datel do stromu?“
„Ne,“ připustí Petr potichu, „to jsem neslyšel“. - „Vidíš, musíš být pozorný a poslouchat. Jinak nic nenajdeš.“
Po chvíli se strýc zastaví. „Ty, Petře, podívej sem!“
„Kam? Co? Nic nevidím.“
„Tady,“ říká strýc a ukazuje na měkkou půdu na kraji cesty. „Tady jsou stopy.:
Teď vidí i Petr otisky zvířecích nohou. „Ty jsou jistě od srnce!“ míní.
„Ne, stopy od srnce jsou mnohem menší. To bylo divoké prase,“ poučuje ho strýc. 
„Odkud to vlastně víš?“ žasne Petr. 
„Ale, chlapče,“ směje se strýc, „mám přece své zkušenosti. Víš, můj otec byl zkušeným hajným. Všechno mi dřív vyprávěl, co zažil se zvířaty v lese. Učil jsem se z jeho zkušeností. Proto pro mě není těžký rozeznávat stopy a objevit divoké zvíře.“
„To bych se chtěl taky naučit!“ volal nadšeně Petr. „Vyprávěj mi o svých zkušenostech!“ „Ale jistě! Budeš tu ještě tři týdny. Ale teď už buď konečně ticho! Jinak zaplašíš všechna zvířata.“
Petr se těšil - proč? Uvidí zvířata.
Byl zklamán. Proč? Nic neviděl. 
Strýc mu odpověděl: čekáš, že přijdou. Když chce něco najít, musíš to hledat. 
Petr: hledal jsem. 
Strýc: špatně. Musíš hledat soustředěně, pozorně, tiše.
Pak ukázal stopy - jsou tady! A rozeznával je. 
Petr: Jak to můžeš vědět. A strýc: ze zkušenosti. 
To jsou pravidla pro hledání: hledat, soustředěně a pozorně, ne sám (ne jen z vlastní zkušenosti). 
Namalujete obrázek z našeho příběhu? 
Ukázat stopy zvířat, poznáte je? 

Stopy
Jeden starý muž z Afriky se jmenoval Daniel. Věřil v Boha. 
Někdo si z něj chtěl udělat legraci. Ptal se: „Odkud, Danieli, víš, že je Bůh?“
Daniel odpověděl: „Odkud vím, jestli v noci kolem mé chýše chodil člověk, pes nebo osel? Ze stop v písku! I v mém životě jsou otištěné stopy, stopy Boží.“
Chtěl jsem se vás zeptat, jestli nám to pomůže s naší otázkou - jak najdu Boha? Bůh je taky asi něco skrytého. Taky z něj máme jen stopy. Budeme se učit je rozeznávat
Všude v životě lidí jsou stopy Boží. Je potřebí jim rozumět. To se učíme ze zkušenosti druhých lidí. Pak také sami snáze objevujeme stopy Boží ve světě. 

2.2. Nemohu ho vidět
Pravidla pro hledání. Když třeba ztratíte tužku... Co uděláte? Bůh je taky trochu ztracený. (Nebo my?). Učíme se ho hledat, jeho stopy v životě a ve světě. 

Nemohu ho vidět
Je sobotní večer. Otec práce zapnul televizi. Bude kriminální film. Ne ten se Honza nebude moci dívat. Už má na sobě pyžamo a musí hned do postele. „Škoda,“ říká si, „až budu velký, budu moci zůstat a dívat se taky.“
„Mami,“ říká, „probuď mě zítra ráno v půl osmé.“
„Proč? Zítra přece není škola. Zítra je neděle. Můžeme všichni dlouho spát,“ odpovídá maminka. 
„Chtěl bych přesto vstát dřív. Chci jít v devět do kostela.“
Tu se otec podívá užasle na svého syna a ztiší televizi. „Ty chceš do kostela? Pročpak?“
„Mluvili jsme o tom dnes ráno na náboženství,“ odpovídá Honza. „Náš učitel nám vysvětloval, jak je to s bohoslužbami. Chtěl bych se na to podívat.“
„Hm,“ otec se dívá na Honzu tázavě: „Co vám říkal učitel?“
Honza je trochu v rozpacích. „Tati,“ říká, „neumím to tak přesně vysvětlit jako náš učitel. Ale souvisí to nějak s Bohem a lidmi, co v něj věří.“ Honza přestane mluvit. Vidí, že otec přemýšlí. I maminka mlčí. V místnosti je ticho. 
„Ty, tati, věříš v boha?“ ptá se Honza.
Otec se na něj dlouho dívá. Najednou zvážněl. 
„Ne,“ řekne, „nevěřím v Boha“. 
Honza otevře oči dokořán. Najednou je mu jasné, proč otec nikdy nejde do kostela a ještě nikdy s ním nemluvil o Bohu, tak jako učitel ve škole. 
„A ty?“ dívá se na maminku. „Ty věříš v Boha?“
Maminčin pohled bloudí mezi Honzou a tatínkem. „Nevím,“ říká, „někdy věřím, někdy ne.“
„Proč nevěříte v Boha?“ pokračuje Honza v otázkách. „Náš učitel v něj věří.“
Tatínkův pohled je ještě vážnější. „Věřím jen v tom co mohu vidět. Podívej, Honzo, tebe mohu vidět, maminku mohu vidět.Tuhle židli vidím, i tuto skříň. Tomu věřím. Ale Boha jsem nikdy neviděl. Pokouším se být dobrým člověkem. Ale v Boha nevěřím.“
Honza stojí zaražen. Neví, co by měl říci. „Ale náš učitel, on...“
„Vím,“ přerušuje ho otec, „tvůj učitel věří v Boha. A mnozí lidé na celém světě také. Můžeš v něj věřit taky. Můžeš jít zítra ráno do kostela. Probudíme tě.“
„Dobrou noc!“ řekne Honza potichu 
Ten večer nemohl usnout. Musel přemýšlet o mnoha věcech.
Ta povídka není docela dopsaná. O čem asi Honza přemýšlel? Má pravdu otec? Opravdu jsem Boha nikdy neviděl. Věci a lidi, které vidím, jsou mi tak blízko. 
Třeba šel do kostela a tam pochopil víc. 
My si musíme přečíst ještě jednu povídku. 

Kde je Bůh?
Je neděle. Libor sedí v obýváku a dívá se strnule před sebe. 
„Hej!“, říká otec, „co je?“
Libor neodpovídá.
Otec se směje. „Poslouchej, něco řešíš, ne? To musí být velké věci, když jsi dokonce zapomněl na svůj oblíbený televizní seriál.“
„Ach ten...“, zabručí Libor.
„No tak?“ Otec se diví. „Kde tě tlačí bota?“
Libor se zhluboka nadechne: Potkal jsem Petra, když jsem šel ráno z nedělení školy. Víš, co mi řekl?“
Otec kroutí hlavou. „Copak jsem jasnovidec?“
Tu to z Libora vytryskne: „Řekl, že je to hloupé chodit do kostela. A že to jsou jenom řečičky - to s bohem. A že vůbec není žádný bůh. A že je nesmysl, že v něho věřím.“
„Aha!“ odpověděl otec. „A teď uvažuješ, jestli máš pravdu ty nebo  Petr, že?“
„Ano. A Petr říkal že to může dokázat.“
„Co?“
„Že Bůh není.“ 
„A jak?“
„Nevidíme ho. Neslyšíme ho. A proto je to všechno jen výmysl.“
„Tak, to říká Petr.“ Otec si přitáhne židli. „No ano, jen to těžká věc  s Bohem. Ostatně Petr není jediný, kdo o něm tak mluví. Ale řekni, má Petr rádio?“
„Jak to s tím souvisí?“ Libor je zaražen. „Ovšem že má nějaké doma.“
Tatínek pokračuje klidně dál: „Petr má tedy rádio. Slyší v něm hudbu. Hitparádu třeba. Ale - jak se vlastně dostane hudba do rádia? Kde je předtím?“
„Vysílá ji vysílač.“
„Dobře. Ale vysílač je daleko. Kde je hudba mezi tím? Kde je, když rádio nezapneš?“
„Hm. Ve vzduchu, myslím.“
„Správně. Hudba hitparády je ve vzduchu. Kolem nás. Mezi stromy. Na ulici. Tady v pokoji. Jen ji neslyšíme.“
„Nemáme žádnou anténu na hlavě.“
„Právě. Rádio začne přijímat hudbu anténou a my ji můžeme slyšet. S televizí je to podobné. Stále jsou kolem nás obrazy, pestré, černobílé, veselé a vážné. Ale nepozorujeme z nich nic. Až televize je udělá pro nás viditelnými. Sami je nemůžeme přijímat. Nemáme pro ně anténu. Pro spoustu věcí nemáme anténu a přesto je to tady.! 
„Ale co to má dělat s Bohem?“ ptá se Libor. 
„Přemýšlej,“ říká otec. 
G. 	Schütz

Zase to nedořekli. CO chtěl otec říct: 
Bůh je skrytý. Kdo ho chce najít, musí ho hledat, soustředěn, pozorně, a ptát se druhých lidí. 
Ale musí taky vědět, že Boha nemůžeme vidět jako věci, lidi, není věc, není jako člověk. Kdo ho tak chce vidět, tak ho nenajde. Bůh se nehledá očima a ušima jen, ale taky hlavou a srdcem. 
To říkával jeden profesor - na to je potřebí mít anténu. Což znamená: smysl pro to, umět to přijmout. (Když pustíte dědovi metal, co poví? Že na to nemá anténu. Neumí ho poslouchat. Jenom - děda se bez metalu obejde, bez Boha se člověk neobejde. 

Bůh je skrytý Bůh. Kdo ho chce najít, musí ho hledat. To je tak těžké, že mnozí si myslí, že Bůh tady není. Nebo ho hledají tam, kde není. Nestačí jen oči, jsou potřebí i uši hlava a srdce. 
Proč ho hledat, když je to těžké? Protože máme tolik otázek, protože On je odpověď na ty poslední a nejdůležitější. 
Rabi M byl na návštěvě u učených mužů: Překvapil je otázkou: „Kde bydlí Bůh?“ - Smáli se mu: „Co to říká. Celý svět je přece plný jeho slávy“. - On ale si odpoví sám: „Bůh bydlí tam, kam ho pustíme.“
Vidíte tam měsíc? Vidíte ho jen půl a přesto je kulatý a krásný. Tak je mnoho věcí, kterým se smějeme, protože naše oči je nevidí. M. Claudius
.

2.3. Bůh – jaký a kde?
Když se nám něco ztratí – musíme: začít hledat, ptát se druhých. 
Když se někdo ztratí (dítě např.) – je to stejné? Rozdá se popis, foto… a udá se místo, kde by se mohl vyskytovat. 
Bůh se nám taky trochu ztratil (nebo my jemu). Jak se hledá Bůh? Máme nějaký jeho popis? Koho hledáme? A kde ho hledat? 
Dnes o tom – jakého Boha lidé hledají. Něco o něm přece musí vědět, nebo tušit, když ho hledají. Slyšeli jste někdy mluvit lidi o Bohu? Co se i oněm představují, co si o něm myslí? 
•	Viděli jste obrázky Boha? Nedá se namalovat, ale stejně ho někdy malovat zkoušeli. Nejčastěji – jako krále sedícího na trůnu. 
Což znamená: Bůh je ten, kdo má moc. Všechno má „poddáno“, zasáhne,když se mu něco nezdá. Můžeme Boha hledat v nebi? Mnoho lidí vám na otázku, kde je Bůh, řeknou – asi v nebi. 
Není to tak dávno. Poprvé od doby, co lidé žijí na zemi, byl jeden člověk s raketou daleko ve vesmíru. Byl to ruský astronaut. 
Když pak přistál na zemi, ptali se ho: „Jak to je tam nahoře? Co jsi viděl?“
„Viděl jsem hvězdy a měsíc,“ řekl, „zřetelněji a jasněji, než ze země. Viděl jsem taky zemi, je jako malá koule.“
„A Boha?“ ptal se někdo. 
„Boha,“ smál se astronaut posměšně, „toho jsem tam nahoře nikde neviděl. Protože nahoře není Bůh ani nebeský trůn ani andělé. Něco takového jsem tam neviděl.“
Nahoře nad mraky – není nebe, tam je jen vesmír, bez vzduchu k dýchání, bez květin pro květ, bez zvířat pro život, bez lidí pro lásku. Tam není nebe a Bůh tam nebydlí. 

Nebudeme ho hledat v nebi. Bůh je při nás, uprostřed našeho života. 
Kde se něco důležitého v životě, mezi lidmi děje. 
Tam, kde jsou lidé šťastní, i kde pláčou.
Kde se něco dobrého podaří, i tem, kde se neví, jak dál. 
Kde jsou lidé spolu šťastní a tam, kde jsou sami a bojí se. 
Tu je Bůh, tam ho máme hledat. Tam ho zakoušeli mnozí lidé před námi. 
Jaký má být Bůh dál podle lidí. 
•	Spousta lidí mi řekla: dneska jsou lidi hrozně zlí, kradou, zabíjejí se, a to všechno jen proto, že lidem vzali náboženství. Lidi se teď ničeho nebojí. 
Jak si tihle lidé představují Boha? Jako neviditelného policajta, pořád ve službě, který dává pozor na to, co člověk dělá zlého, a když tak zakročí obuškem. Teď ho penzionovali asi. Škoda. 
•	Viděl jsem lidi modlit se – celý život to nedělali, ale když něco chtěli, třeba vyhrát peníze, nebo mít lepší známku ve škole, tak se modlili
Jak si takoví lidé představují Boha? Jako velkého kouzelníka, kterého si mohu zavolat na pomoc, když potřebuji. Nebo jako automat, kde stisknete tlačítko a … 
•	V knize Poctivý Abe je tento příběh: Abraham Lincoln se dostal na trh s otroky, je mu z toho hrozně smutno, ptá se, jak je to možné: A jeden řekne: Bůh takhle stvořil lidi bílé a lidi černé, a černí jsou méněcenní. Ten člověk se chtěl vymluvit na to, že prodává lidi jako otroky a je z toho bohatý. 
Jak si představoval ten člověk Boha – ten,na kterého se může vymluvit. Je to tu – nemoc, nespravedlnost, asi to Bůh chce, asi to tak má být. 
Ale Bůh je jiný!! (Než jen ten, kdo vládne na nebi, dává pozor, dělá kouzla a mohu se na něj vymluvit). 
Bůh je Jiný, než jak si ho lidé představují. Nebudeme ho hledat v nebi. Bůh je při nás, uprostřed našeho života. 

2.4. Ještě jednou o tajemství
Když se něco ztratí – musíme to hledat. Dívat se, ptát se… 
Nám se ztratil Bůh . Nebo my jemu? Je to jinak, když se ztratí někdo? Potřebovali bychom – jeho popis (koho vlastně hledáme), a místo, kde bychom ho měli hledat. 
Kde se hledá Bůh? V nebi ne. Ne jen v nebi je. Všude, v našem životě, „uprostřed našeho života, ne až na jeho okraji“. Kde se mezi lidmi něco důležitého děje. 
Jaký je? Říkali jsme si zatím, jaký není. Není Vládce někde docela mimo, není nebeský policajt, který dohlíží na správnost životního provozu, není kouzelník, který na zavolání pomůže kouzlem, nemohu se na něj vymlouvat… Jaký je? Ví se to? Viděl ho někdo? 
Budeme se ještě učit. Dnes jen něco k tomu, co jsme se učili posledně: Bible mluví o Bohu tak: 

Kdopak svou hrstí odměřil vodstvo
A pídí nebesa změřil?
Kdo shrnul v odměrku všechen prach země
A hory odvážil na vahadlech,
Pahorky na vážkách?
Národy jsou jako kapka ve vědru, jak prášek na vahách. Ale on pozvedá ostrovy jak smítko.
Všechny pronárody nejsou před ním ničím, jsou mu méně než nicota.
Ke komu připodobníte Boha? Jakou podobu mu přisoudíte? 				Iz 40,12.15.17a

Nebude to jen tak, hledat ho, že? 
•	Hledat se musí všude. Nevydělíme pro něj místo, třeba – nebe, nebo Ameriku, nebo kostel … kde by se po něm dalo vyhlásit pátrání. Není místo bez něj, není až – někde, je blízko a blízké věci se hledají hůř. 
•	Jaký je Bůh? Byl to popis, co nám dával oddíl z bible? Co říkal o Bohu? Bůh je něco – nesmírného, nesrovnatelného, velikého, je to Stvořitel, je Tajemství… Je Jiný,…

Bůh je stále jiný, než si ho představujeme. 
Bůh je Tajemství. 

Co je to tajemství? Je rozdíl mezi záhadou a tajemstvím? Co je víc? 
Záhadu rozluštíme, záhadu můžeme rozluštit. Přijít jí na kloub. Záhada je něco jako hádanka? Něco jako početní příklad. Něco znáte, něco dopočítáte. Nebo tajenka při hrách. Šifrovaná zpráva. 
U tajemství – když to je opravdu tajemství – se nám to nikdy nepodaří. Je to napořád tajemství. A nevyhneme se mu, musíme s ním žít. Co je tajemství třeba? Co si zaslouží takové jméno? Druhý člověk. Nikdy nevíte, jak se zachová, co ho trápí, co všechno mu proběhne hlavou. Co ho čeká. Život taky… Že tu něco je, a ne nic. 
Není to snadné hledat Boha. Je Tajemstvím. Mnohem víc ještě než druhý člověk. Neporozumíme mu nikdy. Dost lidí nad Ním mávne rukou… Můžeme to udělat taky? Ne. Bůh je „Ten Rozhodující“. Bez Něj… 

2.5. Kam Ho pustíme
Mluvíme o hledání Boha. Co je potřeba při hledání někoho? Proč je to těžší s Bohem? Je stále Jiný, Tajemstvím. 
Ale na druhou stranu…

Most
Petr a Pavel byli žáky třetí třídy. Bydleli proti sobě ve stejné ulici jednoho malého města. Dříve byli velcí přátelé: pak se z nepochopitelného důvodu pohádali a začali se nenávidět jako nepřátelé. 
Když Pavel vyběhl z brány jejich dvora, křičel přes ulici: „Hej, ty hlupáku!“ A zahrozil pěstí.
A Petr mu to vracel: „Ty se těma rukama ani nenajíš!“.
Jejich kamarádi ve škole se je pokoušeli víckrát smířit, ale nadarmo: Oba byli totiž tvrdé palice. 
Jednou zvláště silně pršelo. Pak se mraky roztáhly a ukázalo se opět sluníčko, ale ulice stále pořád pod vodou. Kdo ji chtěl přejít, zkoušel opatrně hloubku vody a pak se stáhl zpátky.
Pavel vyšel z domu, zůstal stát u domovní brány a díval se spokojeně kolem sebe: po dešti bylo všechno tak čisté a svěží a zářilo to ve slunci. Náhle jeho obličej potemněl. Uviděl svého nepřítele Petra, jak stojí na druhé straně ulice. A viděl také, jak Petr drží v ruce velký kámen.
„Tak!“, myslel si Pavel, „chceš po mně házet kamením. No dobře, to dokážu taky.“
Utíkal zpátky do dvora, hledal a našel cihlu a utíkal zpátky na ulici, připraven k obraně. 
Ale Petr nehodil kamenem po nepříteli. Klekl si na kraj ulice a položil ho opatrně do vody. Pak zkoušel nohou, jestli se kámen neviklá, a zase zmizel. 
Kámen vypadal jako ostrůvek. 
„Ach tak,“ řekl si Pavel. „To dokážu taky“. A položil cihlu právě tak do vody. 
Petr přivlekl mezitím další kámen. Opatrně vstoupil na ten první a ponořil druhý do vody, ve stejném směru s cihlou svého nepřítele. Pak přinesl Pavel tři cihly najednou.
Tak stavěli přechod přes ulici. Lidé stáli na obou stranách: dívali se na chlapce a čekali. Nakonec zůstal jen krok mezi poslední cihlou a posledním kamenem. Chlapci stále proti sobě. Po dlouhé době se podívali jeden druhému do očí, a Pavel řekl: 
„Mám želvu. Žije u nás na dvoře. Nechceš se na ni podívat?“		N. Oettli.					
Bylo to – o kom? Dva chlapci… našli k sobě cestu. 
Ale my se učíme o Bohu, bylo to taky o něm? Ta povídka nás chtěla navést na „Boží stopy“ před sebou. 
•	Stane se, že dva lidé, kteří jsou spolu ve sporu, spor ukončí a zase se mají rádi. V tom se ukazuje něco z Boha. 
•	Stane se, že se lidé zasadí za slabší, kterým se nespravedlnost. V tom se ukazuje něco z Boha. 
•	Stane se, že si lidé říkají slova, z kterých jsou druzí šťastní a ztrácí strach. V tom se ukazuje něco z Boha.
•	Stane se, že jsou lidí hodní jeden k druhému, starají se o sebe navzájem. V tom se ukazuje něco z Boha.
Kde Bůh v lidech působí, tu se mezi lidmi něco uzdraví, i když to bylo předtím zničeno. Bůh je ten, který uzdravuje svět. 
A ještě: není to takové smutné hledání Boha, těžké a možná zbytečné. Je to spíš tak, že Bůh čeká, kam ho pustíme. Ne že by na tom byl docela závislý. Ale vrací se, přichází, objevuje...
Boha nevidíme tak, jak bychom ho snad chtěli vidět. Ale v tom, co se děje mezi lidmi dobrého. Kde se lidé smíří, mají se rádi, podrží jeden druhého, pomohou si… Můžeme ho mezi sebe pouštět.

3. Izrael – jeho zkušenost s Bohem
3.1. Bůh je svatý 
Mluvili jsme o Bohu. Malé opakování: 

           No problem. Jasná věc. „Houska na krámě“ se říkávalo.
Bůh                                           Obejdu se bez něj. Na schovávnou si  hrát nebudu. 
           Problém. Je skrytý. …							- oči, uši, ruce
                                       	       Musím ho hledat, neobejdu se bez něj. Na pomoc mám:   - hlavu a srdce
					Musím se ptát. Cosi mi chybí, vím o své smrti, potíží bytí spolu  Mám hledat sám 
					nebo mi v tom někdo pomůže?
			
							- zkušenost druhých
Co nejvíc? 
Mluvili jsme o tom, kde Boha hledat. Všude. Mluvili jsme o tom, že ne na okraji světa a života, ale uprostřed. V tom co se děje mezi lidmi. 

Všude a vždycky ve světě lidé dělali zkušenost s Bohem. 
Jeden národ ale měl s Bohem zvláštní výraznou zkušenost – národ Židů, Izraele. Máme to sepsané – v bibli, Starý zákon. 
Jeho zkušenosti s Bohem se staly pro mnoho lidí důležité. Evropa je určena tradicí řeckou a židovskou, potom k tomu křesťanskou, (a ta je z židovství také). Navazujeme do celké míry na to, co Izrael prožil s Bohem – při jeho hledání. A nacházení. 

Začalo to událostí starou asi 3000 let. Izraelci byli v Egyptě, otroctví, pokořeni, hledali boha jako všichni. V Egyptě měli spoustu bohů, mohli si vybrat. Ale nevybrali. Měli Jiného Boha. Jinak znali Boha. 
Začalo to Mojžíšem. Exodus 2,23a; 3,1-17.
Dvě věci o Bohu tu jsou už!

Jak se musel chovat Mojžíš k Bohu? Zahrajme si to, jak to bylo? 
Tři scény: tři druhy jednání. 
-	Když se sejdou dva, kteří jsou na stejné rovině, např. podnikatelé, a domlouvají spolu nějakou akci. Pozdraví se, podají si ruce, poplácají se po rameni, potom sedí vedle sebe, vysvětlují jeden druhému… Když se podmínky zdají oběma, plácnou si. 
-	Když přijde za ředitelem zaměstnanec, třeba kvůli práci. Zůstane stát. Ředitel mu něco říká, řekne, co po něm chce, dá podmínky, on nemusí souhlasit, ale vzepřít se nemůže. Může odejít, říci třeba – já tu práci neberu. 
-	A Mojžíš s Bohem na Orebu? Bylo to blíž tomu prvnímu jednání? Nebo druhému? Prvnímu ne. Mojžíš nepřišel s Bohem jednat. Neměl nějaký svůj plán. Bůh ho zavolal. Nepodával si s bohem ruku. Nemohl ani přistoupit. Co viděl? Oheň. Dá se dotknout ohně? Smlouval s Bohem o úkolu, který dostal? Zkusil to? Jednou. Mohl mluvit o podmínkách (třeba co za to, a co z toho?)? Ne. Dostal příkaz. 
To je první, zásadní zkušenost s Bohem: to je jiná třída docela jiná rovina. Smlouvat se s ním nedá, hájit taky ne, vymlouvat taky ne…  Úcta…Však ani jméno Boží Mojžíš nedostane, aby o Něm mohl mluvit, zavolat si ho, nebo ho pomluvit, stěžovat si na něj. 
Tzn: Bůh je svatý. Bůh je někdo, kdo nás přesahuje. (Nekonečně). Jiný, nedotknutelný. Člověk si chce o sobě hodně myslet. Kdo je víc než já? Ale když potká Boha – ví: On je svatý,

3.2. Bůh je milující
Takže Izraelci – nežili s velkým strachem? Když takhle potkávali Boha. Je svatý. Ne. To je ta zvláštní věc, druhá zkušenost Izraelců s Bohem. 
Tu druhou zkušenost najdeme také v potkání Mojžíše s Bohem na Orebu. Mojžíš dostal příkaz. Čeho se týkal? Bůh něco potřeboval? Kdo něco potřeboval? Izraelci v Egyptě. Co? Dostat se z té hrozné země. Z otroctví. Od bohů krutých. 
Tohle chce Bůh od Mojžíše: vyvedeš lid z otroctví. Chci aby byli svobodní. 
Druhá věc k tomu prvnímu (Bůh je svatý): Bůh je nám nakloněn. Má nás rád. Jsme mu milí. Je mu líto, když žijeme špatně. Takový je Bůh, nakloněný, Bůh je dobro, Ten, který chce dobro. Bůh je náklonnost, nakloněný. 
Však jeho jméno bylo: j h v h, což znamená: jsem tu pro vás. Budu tu pro vás. 
Izraelská zkušenost s Bohem: Větší se o nás chce starat. 
A to se děje. Mojžíš šel za faraonem, … po seslání trestů faraon pustil Izraele… Bůh nás provedl mořem… Ex 14

Izraelci měli s Bohem zvláštní zkušenost, důležitou pro všechny: Bůh nás přesahuje, je svatý, a je nám nakloněný, chce dobré pro nás. (Vyvedl ze zajetí, zachránil v bezvýchodné situaci). 

3.3. Bůh je věrný
Zkušenost s věcmi: jsem „nahoře“. můžu být jejich pánem. Televize – mohu ji vypnout, vyhodit z okna, prodat. Může se bránit? Ne. Je to věc. 
Zkušenost s lidmi: Je to jinak. Jsme „vedle sebe“, partneři. Když třeba chcete, aby k vám někdo přišel – tak co? S věcí to bylo jednoduché, když jste něco chtěli, tak jste se jí neptali. Ale na návštěvu musíte přítele pozvat. A čekat, jestli vaše pozvání přijme, nebo jestli řekne, že má něco jiného, a že nemůže. Nebo že třeba ani nechce. 
Tedy někdy jsem trochu nahoře já, někdy ti druzí. Ale v zásadě jsme partneři. 
Jak je to s Bohem? Jsem „pod“. Izraelci tomu říkali: je svatý. A přesto se mnou mluví, něco nejen po mně, ale i pro mě chce. 

Izraelci dvě věci o Bohu nás učí: 
-	je svatý, nad námi, (budí úctu, úžas, údiv)
-	je nám nakloněn (chce se o nás starat)
Ověřili si to: vyšli do svobody, vysvobozeni z bezvýchodné situace (třeba na břehu moře, kdy je pronásledovalo faraonovo vojsko. 

Dál: Ex 19,1-8
U hory Sinaj další rozhodující událost. Byla uzavřena smlouva mezi Bohem a Izraelem. 
Co znamená uzavřít smlouvu? Jak to vypadá? Podepisují se na nějaký papír. Podpis znamená  souhlas. S čím souhlasí? Co je na tom papíru? Podmínky. Pro co? Spojenectví? Uzavřít smlouvu znamená: budeme spolu, za těchto podmínek. 
Co s tím papírem? Každý z nich ho dostane. Proč? Když  jsou na něm „závazky“. Co budou oba plnit, co je zavazuje oba, svazuje dohromady. Na tom se domluvili. Když jeden nebude plnění poruší, ten druhý za ním přijde, ukáže mu ten papír, řekne mu – tady jsi to podepsal…
Smlouva znamená – spojení. Přivázání jednoho k druhému. Budeme spolu a to za těchto podmínek… 

Něco takového prožili Izraelci s Bohem: Bůh s námi uzavřel smlouvu. Bůh je s námi, nejsme sami v poušti, Bůh je s námi, a to je závazné a viditelné, jsou podmínky, které my máme dodržovat: Desatero. A co Bůh? On – bude prostě s námi a bude to Dobré. 
Bůh není něco, co náhodou, prchavě vstupuje do života. Bůh se s námi váže smlouvou. Podmínkou pro nás je Desatero, když je budeme dodržovat, Bůh bude s námi, bude dobře. 

Pak přišli do země, kde měli být. Spíš nepochopitelným způsobem ji dobyli (Bůh byl s námi) a začali tam žít. 
200 let bez krále. Když ho chtěli mít (jak ostatní národy), proroci říkali: patříte Bohu. Bůh je váš král. Později ale měli také krále. Prvními králi byli Saul, David, Šalomoun. Byli jiní než králové okolních národů. Tam králové byli nejvyšší vládcové, ztělesnění božstva. Často měli úctu jako bohové. 
U Izraele ale jinak: Král je Bůh. Králové ho mají poslouchat, starat se, aby Boží vůli byla prosazena.
V Starém zákonu máme příběhy mnoha králů. Někteří vládli, jak bůh chtěl, pak se dařilo lidu dobře. Mnozí ale prosazovali svou vůli. Pak přicházelo neštěstí. 
I když Izraelci měli krále, tak tím, koho naposled poslouchali (i králové) byl Bůh. Ž 136.

3.4. Bůh začíná znovu
Učíme se od Izraelců – co pochopili o bohu, co s ním prožili. 
Jak jdou jejich příběhy za sebou? Praotcové. Egypt. Vyvedení. Poušť. Země zaslíbená. Soudcové. Královská doba…
Tři věci o Bohu už jsme se od nich naučili: 
•	Bůh je svatý
•	Bůh je nám nakloněn
•	Bůh je věrný, zavazuje se s námi a nám, a nás zase sobě
Z čeho tak usuzovali? Z jakých příběhů?

Ale Izraelci znovu a znovu zapomínali, že uzavřeli smlouvu s Bohem, že mají dodržovat Desatero …
Žili jako ostatní národy. Bůh jim nebyl už svatý a nakloněný, ale – jak mu rozuměly ostatní národy – je Ho potřebí naklonit. Jak se to dělalo? Obětmi. S bohem se dalo smlouvat, podle národů okolních… 

Co teď? Když někdo porušuje smlouvu – tak co se dělá? Ten druhý odstoupí. Odstoupí Bůh od smlouvy? 

Vystupovali „proroci“ – volali lid k nápravě: obraťte se, vzpomeňte si přece… Jeremiáš. Izaiáš. Ezechiel. … 

Ale moc je neposlouchali. Nehodilo se jim to. Často se stalo, že se prorok dostal do vězení, nebo i přišel o život. 
Takže konec se vším? Ne. 
Proroci říkali: Bůh sám přijde a všechno – znovu napraví. Pošle Někoho, který napraví Smlouvu, Mesiáše, Krista. Jím začne nový svět, život, v kterém bude Bůh vládnou a všechno bude, jak mát být. 
Proroci malovali, jaké to bude, až Bůh znovu přijde, a znovu se s lidmi spojí. 
Izrael udělal novou zkušenost s Bohem: pro Boha nekončí jeho příběh s lidmi (přes zradu lidí). Bůh dělá nový začátek. 

3.5. Až Bůh přijde
opakovat dějiny Izraele

Až Bůh přijde
Nastal večer. Pastýři – jsou to mužové z izraelského národa, sedí v pouští před svými stany u ohně a hřejí se. Dnes byl špatný den. Jeden vlk ukradl ovci. Ve studnách už není skoro žádná voda. Ovce mají žízeň. A muži se mezi sebou pohádali. 
Nyní spolu hovoří. Mluví o stejných otázkách, o kterých jsme mluvili také: Jak pěkně by to bylo, kdyby lidé byl s bohem docela zajedno!
„Ach,“ říká Nátan, „to by bylo tak pěkné, jako… jako…“ Zakoktá se. „No, jak?“ ptají se ho druzí. „Ach, neumím to popsat. Chybí mi slova.“
„No, pak přece namaluj aspoň jednou pěkný obraz!“ dodává mu odvahy Ruben. „Co je to nejhezčí, co si dovedeš představit?“
„Ach, to je země se spoustou vody; dost vody pro nás a naše stáda. Tu je pramen a tam a tam je řeka a za ní vztahu ještě jedna řeka s docela průzračnou vodou.“ Nátan je nadšen a strhává druhé. Přerušují ho: „Ano, a u vody musí růst stromy, stromy se spoustou dobrého ovoce. Aby všichni měli dost k jídlu.“
„Pořádná zahrada! Ráj, kde jsou všichni šťastní.“
„A zvířata musí v té zahradě být také,“ křičí Nátan. 
„I vlci?“ směje se Ruben.
„Jistě, i vlci! Ale ti nám nesmí nic udělat. Musí být mír mezi lidmi a zvířaty.“
„To nejpěknější, co si dovedu představit,“ volá do toho Jákob, „je zlato, cenné zlaty a drahokamy.“
„Ano, to je také pěkný obraz,“ říká Ruben, „přesně jaké všechno ostatní, co jsme právě říkali. Ale jestli ten Bůh vůbec přijde?“
„Přijde,“ odpovídá Nátan, „spolehni se. Jahve slíbil, že přijde, aby všechno dal do pořádku. Udělá si stan uprostřed našich stanů.“

Seděli a snili. O čem? Jaké by to mohlo být? Jak by to bylo nejlepší?
Co mělo být? O co stáli? Studny, stromy, voda, pokoj… CO tam bylo nejdůležitější? Bůh bude zajedno s lidmi. 
Obraz pro svět, kde lidé budou zajedno s bohem, pro svět, kde bude všechno dobře, je – ráj. 
Všichni lidé touží po světě, kde bude spravedlnost, mír, pokoj,štěstí.
Izraelci ale na základě své zkušenosti s Bohem věřili: Bůh bude zajedno s lidmi. To Bude Dobře. Přijde Kristus, Mesiáš, všechno uzdraví. Bůh ho pošle. Bude nový svět, kde Bůh bude vládnout. „Království Boží.“
Namalujte obraz ráje Izraelců. Studně, řeky, zvířata, stromy, zlato,… A co ty stany? A ten stan uprostřed?
O co byste ten obraz doplnili vy? Můžete namalovat i další obraz. Docela podle svého, nebo dva obrazy, na jednom, co je, na druhém co by mělo být. 

IV. Bůh Ježíšův
4.1. Ježíš - Kristus
Co Izraelci pochopili o Bohu? Je svatý, nám nakloněný, věrný (uzavírá s námi smlouvu), bude zajedno s námi (my s ním). 
Co je Ráj? Místo, kde bude to poslední. 
Posuneme se o kus dál. Ale zůstaneme v židovském prostředí také. 
Apoštol Pavel z Tarsu přišel do Antiocheje. 

Pavel přišel do Antiocheje. To je město daleko od židovské země. Ale bydleli tam mnozí Židé. Pavel je chtěl navštívit. Měl za sebou dalekou cestu. Židé z Antiocheje měli vždycky radost z hosta, který přišel z daleké vlasti. Bude jim vyprávět novinky z Jeruzaléma. Proto jej pozvali: „Přijď do naší modlitebny a něco nám pověz!“
V sobotu Pavel do synagogy opravdu přišel. Nejprve četli z Písma Mojžíše a proroky. Pak vystoupil Pavel před shromážděné muže. Všichni se na něj dívali. 
„Bratři z izraelského lidu“, začal, „četli jste právě z Písma našeho lidu, o Abrahamovi, Mojžíšovi, Davidovi a o prorocích. Víte, že proroci psali o Mesiášovi.“
„Ano, Mesiáš přijde. Bude vládnout jako kdysi náš král David. Zřídí velkou říši,“ přerušují ho Židé.
„Vidím, že dobře znáte Písmo,“ volá Pavel. „A nyní poslouchejte! Přináším vám radostnou zprávu: Mesiáš, Davidův Syn, přišel.“
V modlitebně byl najednou neklid. Udiveně a nevěřícně se Židé dívají na Pavla. „Mesiáš! – Kdy přišel? – Vládne už jako král? – Zahnal nepřátele už z Izraele? – Kde je?“ Všichni volají a ptají se jeden přes druhého. Pavel zdvihne ruku. Najednou je ticho. S očekáváním se na něj všichni dívají. „Mesiáš“, řekne Pavel, „byl odsouzen. Obyvatelé Jeruzaléma a jejich vůdcové ho přibili na kříž jako zločince. Nepoznali, kdo Ježíš je.“
„Pak ale také nebyl Mesiášem“, volá na Pavla jeden z Židů. „Přestaň mluvit! Co nám říkáš, to je pro věřící Židy pohoršením. Na kříži umřít, to je největší ostuda, která je. Tak umírají jen bezbožní a zločinci. A ty nám chceš namluvit, že někdo, kdo umřel na kříži, měl přijít od Boha!“
Mnozí se začnou smát. Jiní vtipkují. Jen s námahou začíná Pavel mluvit dál. „Bratři, tak přestaňte! Nechejte mne mluvit dál. Co jsem řekl, to je tak. Proroci sami to přece říkali! Co jsem vám řekl, to souhlasí. Proroci přece sami říkali, že Mesiáš bude nevinně trpět. Co proroci říkali, to se naplnilo“. 
„Přestaň“, volají na Pavla mnozí, „mluvil jsi již dost“.
„Ne“, říká Pavel. „Ještě jsem neskončil s tím, co vám musím říci. To nejdůležitější teprve přijde. Myslel jsem si kdysi totéž, co vy. Dokonce jsem Ježíšovy přívržence pronásledoval a nechával je zavírat do vězení.
Ale stalo se něco, co můj život změnilo: Ukřižovaný se mi zjevil. Ukázal mi, že žije. 
Proto jsem se obrátil a stal jsem se křesťanem. Ano! Bůh vzkřísil Ježíše z mrtvých. Zjevil se apoštolům a mnoha bratřím, nakonec i mně. Zvěstujeme vám, co jsme prožili.“
Nyní už někteří byli zvědaví a chtěli vědět víc. Prosili Pavla: „Přijď za týden zase do naší modlitebny a vyprávěj nám víc.“ Příští sobotu byla modlitebna malá. Skoro celé město se sešlo, nejen Židé, i mnozí pohané, Pavel mluví ke všem. Když Židé vidí, že Pavel mluví i k pohanům, rozzlobili se a vysmívali se mu. „Proč mluvíš k pohanům? MY Židé jsme vyvolený národ!“
Pavel ale odpoví: „Vám Židům jsem zvěstoval, co Bůh udělal, jako  prvním Vy ale o tom nechcete nic slyšet. Proto jdu nyní k těm, kteří nejsou Židé, k pohanům.“
Z toho mají pohanů radost, mnozí z nich se stali křesťany. Židů ale vzbouřili město proti Pavlovi a vyhnali ho pryč. 
Kdybyste měli shrnout do jedné věty, co Pavel chtěl říci v Antiocheji? O kom to bylo a co? 
Ježíš je Kristus. 
Kristus – tzn. ten, skrze kterého je Bůh s lidmi zase zajedno. Přináší „ráj“, to po čem lidé touží, pokoj, radost, lásku, … 
Jak se to Židům líbilo? Nelíbilo. Vyčetli co? 
-	nebyl jako král. Což je fakt. Nevládl, sloužil. Nevyzval k válce s nepřáteli, vyzval lidi k lásce. 
-	Byl ukřižován. Smrt v opovržení. Což je fakt, ale proroci také o tom mluvili… 
-	Nevyhnal nepřátele. Což je fakt. Jak se ostatně choval k hříšným? Odpouštěl jim
Hlavní výtka je: (nejen že nebyl podle našich představ) - Ten, který měl nastolit nový řád na zemi, jednotu s Bohem, zemřel takhle… Nebyl taky nakonec Bohem opuštěn? 
Co s tím? Pavel tvrdí: Ježíš je Kristus, Židé: nemůže být Kristus. Kdo má pravdu? Je důkaz? 
Pavel vysvětluje: 
-	na základě toho, co prožil. Prožil jsem ho jako živého. Ani smrt nezkazila, nerozbila, co na zemi způsobil. 
-	na základě Písma. Proroci také říkali, že ten, kdo přijde od Boha a způsobí jednotu, bude trpět. Vysvětlovali to jako utrpení zástupné, utrpení za někoho. Tak měl trpět někdo, a on to vezme na sebe. 
4.2. Kdo je dobrý? (Přijímám tě)
Pavel říkal v Antiocheji jako zajímavost, novinku z Jeruzaléma: Kristus přišel. Je to Ježíš. (Kristus to je kdo? V kom přichází Ráj. (co je to?).) 
Co na to Židé? Zabili ho přece, tak to nemohl být Kristus! 
A Pavel: ale už proroci přece mluvili o tom, že bude trpět, a já ho prožil jako Krista. 

Tak se budeme učit o Ježíšovi. 
Co o něm víme? Do třiceti svých let žil s rodiči Josefem a Marií v Nazaretu. Pak procházel vesnicemi a městy Galileje a „kázal“. (co znamená to slovo? Udělal kázání – znamená napomínal. Ale tady to bude znamenat – že mluvil o Bohu…?)
Co lidem říkal, to bylo něco, co jim dávalo radost a odvahu.
Neslyšeli ještě nikoho tak mluvit o Bohu. Mnozí šli za ním, „učedníci“, učili se u Něj životu a o Bohu. 
Tím, co říkal, si Ježíš dělal také mnohé nepřátele. Mysleli, že je to nebezpečné, že to svádí lidi, … Proto Ježíše odmítli. 

Co Ježíš říkal lidem? 
Z čeho měli radost? 
Proč se objevili nepřátelé? 
Proč Ježíše zabili? 
A jak to bylo dál? O tom se budeme učit. 

Pepino: On k nám nepatří!
„Dnes přijde nový žák,“ říká učitel. Třicet chlapců a dívek napjatě čeká. Ve třídě by bylo slyšet jehlu spadnout na zem. 
Učitel postrčí černovlasého chlapce dovnitř. Má veselé oči a odvážný obličej. Všichni zdvihnou hlavu. 
„To je Pepino,“ říká učitel. 
„Kde je pro něj místo?“
Pche, Ital, jak stávají na stavbách, myslí si Ondřej a zdvihne nos. Ne děkuji, budu sedět raději sám. Monika ale zdvihne ruku. Pepino s přátelským obličejem se jí líbí. 
„Dobře, Pepino, posaď se k Monice,“ říká učitel. A pak pokračuje:
„Pepino, ty bydlíš už několik měsíců v našem městě a naučil ses mnoho česky. Můžeš nám vyprávět, odkud pocházíš?“
Pepino vypráví: 
„Když přijíždíte k mému ostrovu, zdaleka ho cítíte.“
Děti se smějí. 
„Ano, voní rozmarýnou a tymiánem, a různými bylinami, které rostou na skalách.“
„Naparfemovaný ostrov!“ zakřičí Lojza. Některé děti se smějí.
„Klid!“ poroučí učitel. „Co nám Pepino vypráví, to je správné. Už Napoleon řekl, že by ostrov Elbu poznal se zavázanýma očima podle vůně. Jen dál, Pepino!“
Pepinovy oči září. Jak rád by popsal svůj ostrov, který před čtyřmi dlouhými měsíci opustil! A zatímco venku padají na okno sněhové vločky, vypráví: „Skoro celý rok u nás svítí slunce. V létě vyschne země a je popraskaná jako sloní kůže. Byliny uschnou. Jen vinná réva na svazích je zelená! Nejlepší hrozny má můj děda. Můj oslík je nese veze každý podzim do Marciana na trh.“
„Oslík?“ diví se jedna dívka. 
„Ano, nejpěknější oslík ostrova. Jmenuje se Rosina. A vedle našeho domu roste fíkovník. Má spoustu odstávajících zelených uší, jedno ucho roste z dalšího.“
„Slyšel jsi toho mluvku?“ říká Ondřej po hodině svému příteli: „Oslík, strom s ušima!“
„Jistě, vytahují se všichni tihle žrouti makaronů.“
Pak mají počty.
„Kolik je třikrát šest?“ ptá se učitel. „Ty, Pepino?“
„Náctosm.“
„Haha, třikrát šest je osmnáct!“ volají děti.
„A kolik je čtyřikrát osm?“
„Dvatřicet.“
„Musíš se naučit lépe počítat,“ říká učitel přátelsky. Ale v přestávce křičí Andy tak hlasitě, aby ho Pepino slyšel: „Vsaďme se, že propadne. Pepino je hloupý!“
Pepino hloupý? Pepino, který doma byl ve třídě nejlepší, je tady hloupý? Ach, to hloupá cizí řeč. 
O přestávce stojí velké dívky v kruhu a povídají si. Malé holky skáčou panáka. Chlapci hrají forbal. Pepino stojí na školním dvoře sám. Docela jemně prší, a Pepino roztahuje deštník, který mu dal před odjezdem z domova děda. Deštník je modrý a má červený okraj. Pepino je na něj velmi hrdý. Má vždycky radost, když prší. 
„Holčičí deštník! Haha, holčičí deštník!“ zakřičí najednou kdosi. 
Velké holky si přestanou povídat.
Malé holky přestanou skákat, chlapci přestanou honit míč. 
Všichni se dívají na Pepinův deštník a smějí se mu. 
To je Pepinovi, jako by celý školní dvůr zněl smíchem. 
Bylo to trochu jako na hřišti: někdo je „na“, a někdo „mimo“, v autu, na lavičce náhradníků. Komu je líp? „Někdo je na koni“, někdo ne… Někdo „jede“, „někdo kulhá“. 
(Stalo se vám něco takového? 
Vždycky bývá někdo na okraji vyvržen. Dost to bolí.)
Proč se Pepinovi děti smály? Proč ho nechtěly přijmout? 
Protože to se stává lidem, když jsou jiní. „Cizí“. Myslí jinak. Mluví jinak. Jiné náboženství. Jiná rasa. Něco zkazí, nestačí druhým, jsou nešikovní, pomalí. 
Znáte nějaké „vyhnance“? Víte, jak jim je? Taky se vám to stalo? 
(Bývají sami? Ne, bývá jich víc najednou. Vídáte všelijaké party outsiderů na ulicích, v parcích, hospodách. Outsideři se scházejí, spolčují, … (a kolem nich jsou často lidé s nejistotou, kteří se jim symbioticky věnují, problém sociální práce.). Problém není v tom jen, že jsou sami, ale v té oddělenosti. Hranici mezi „hřištěm“ a „autem“. Mezi „dobrými a „zlými“. Insideři, outsideři. Musel by se najít někdo, kdo by patřil – i na stranu těch „nahoře“, a nezůstal by tam. 
(Kdyby nějaký „jedničkář“, dobrý a uznávaný šel za Pepinem…)

V Ježíšově době byla spousta lidí, kteří nebyli přijímáni. 
Nepatří k nám. Nedodržují zákon. Bůh je potrestá, nechce o nich nic vědět. 
Konkrétně: nemocní (za svou nemoc si sami mohou), celníci, „hříšníci“, nevěstky. 

Děti ve škole řekli Pepinovi Ne!
A co dělal Ježíš? Říká Ano k lidem, i k těm opovrženým, co za nic neplatí, nemocní a slabí, jiní, i k těm, co udělali něco špatně. On, který „patří na stranu Boží“, …!
Neřekl: Běžte pryč. Ale Pojďte! Bůh tě má rád. Můžeš začít znovu. Bůh tě uzdraví. Hranice mezi outsidery a insidery se ztrácí! Co to je!!
Ježíš říkal Ano i k těm, o které nikdo nestál. Říkal: Bůh o vás stojí!

4.3. Kdo je největší?  
Učíme se o Ježíšovi. Proč? Pavel o něm řekl: Je to Kristus. Co to znamená? Ráj se v něm vrací. Ráj je – místo, kde je dobře. Docela dobře. Takže si budeme Ježíše víc všímat, rádi bychom odhalili, podle jakých pravidel to v ráji funguje. Třeba tu ráj není taky proto, že máme špatnou hru, špatná pravidla. Že jsme začali hrát jinou… „Nečistá, faul…“
Třeba Bůh má docela jiná pravidla, a jsme tady kvůli docela jiné hře, a třeba – si je sám prosadí. 
Posledně první věc: 

Představte si, že hrajete třeba vybíjenou. Máte radost, když o vás řeknou: ten je dobrý? Proč? Uznávají vás? Berou vážně? Váží si vás? Nechají vás příště zase hrát… 
Ježíš ale šel za těmi, kteří „nebyli dobří“, už vypadli ze hry, z hřiště. Kterých si už nikdo nevážil, které ostatní lidé odepsali. A řekl jim: Bůh o vás stojí, stojí o vaši lásku, a svou vám dává. Zvláštní, pozoruhodné!! To nezáleží prvně na tom, jak je kdo dobrý? ??! To musí být zvláštní věc, ten Ráj. To se nikdo nevytahuje, nikdo nikoho moc nesleduje posuzujícíma očima. To má každý svou cenu, ne jen – ti nejlepší. Dobré!

Kdo tady má ještě šanci, uznání, první místa kdo obsazuje? A co k tomu Ježíš? 

Sestřička husa a bratr lišák
Sestřička husa jednou plavala po jezeře a starý bratr lišák se skrýval za rákosím. Sestřička husa pomalu plaval k břehu. Když už byla dost blízko, vyskočil bratr lišák ze svého úkrytu, aby ji chytil. 
„Tak, sestřičko huso“, řekl, „už tě mám. Plavala jsi po mém jezeře, a to ne jen jednou. Dnes jsem tě konečně chytil. Zakroutím ti krkem a sežeru tě.“
„Jen pomalu, bratře lišáku,“ odpověděla husa. „Mám přece stejné právo na to, abych plavala po tomto jezeře jako ty! Jestli o tom pochybuješ, půjdeme před soud a tam ať se to vysvětlí, jestli máš právo na to mi zakroutit krkem a sežrat mě.“
A tak šli před soud. Ale když tam přišli, co tu husa vidí! Šerif byl lišák, soudce byl lišák, advokát byl lišák a porotou byly také lišky. Vyslechli husu, odsoudili ji, nechali odsoudit a společně ji sežrali. 
Nu, děti, poslouchejte dobře: Když všichni lidé, které potkáte na soudu, jsou lišky, a našinec je jen docela obyčejný husa, nemůžete čekat žádnou spravedlnost. 
										F. Hetman
Co z toho příběhu? Slabší nemá dovolání. Co husa mohla… Sežrali ji. 
Dobře na tom bývá ten (vedle toho, kdo je dobrý, uznávaný, lepší, vynikající, …), kdo je silný, nebo bohatý (to je vlastně taky druh síly), nebo vlivný. Proč je dobré být silný… Prosadí svou. To, co chce. 

Co by s tím nadělal Ježíš? Copak by to v Ráji, „království Božím“ mohlo být jinak? 
Mohlo. Je. 

Bylo před velikonočními svátky. Ježíš věděl, že přišla jeho hodina, kdy má jít z tohoto světa k otci. Miloval své, a miloval je až do konce. Byli spolu u večeře.
Po jídle Ježíš vstal, odložil svrchní oděv, vylil vodu do nádoby a začal učedníkům mýt nohy. Pak si znovu vzal plášť a posadil se ke stolu. A řekl učedníkům: 
„Chápete, co jsem vám udělal? Nazýváte mě mistrem a Pánem, a máte pravdu, jsem jím. Když jí, mistr a Pán, jsem vám myl nohy, pak musíte i vy jeden druhému mýt nohy.
Dal jsem vám příklad, abyste dělali to, co já jsem vám udělal…“

Ve světě (v té naší běžné hře) je největší, kdo je nejsilnější, nejvlivnější, kdo prosadí svou… „Ostré lokty“, říká se. „Ten se ve hře udrží, s tím, kdo je uznávaný jako dobrý“. 
Podle Ježíše – nezáleží na uznání lidí, a největší není, kdo prosadí svou (svá přání), ale kdo slouží, kdo je pro ně tady, kdo sebe nasazuje pro druhé. Jako Ježíš. 
Ježíš zamotal lidem hodně hlavu! Takhle je to u Boha, v Ráji, opravdu, nakonec? Pak… 
Co všechno by to znamenalo? 

4.4. Spor kolem Ježíše
Učíme se o Ježíšovi. Proč? Pavel o něm řekl: Je to Kristus. Co to znamená? Ráj se v něm vrací. Ráj je – místo, kde je dobře. Docela dobře. 
Je to něco jako oáza v poušti? Místo života. Kde se opravdu žije? Kde se opravdu dá žít… 
Takže si budeme Ježíše víc všímat, rádi bychom odhalili, podle jakých pravidel to v ráji funguje. Třeba tu ráj není taky proto, že máme špatnou hru, špatná pravidla. Že jsme začali hrát jinou… 
Když se ve hře někdo proviní (třeba při hokeji), je tam rozhodčí, ten odpíská faul. Ale hraje se dál a za chvíli zase píšťalka. Faul… To už je taková hra, kde silnější, lepší… chce být každý. A proto se fauluje taky, proto do sebe vráží, … 
Třeba Bůh má docela jiná pravidla, a jsme tady kvůli docela jiné hře, a třeba – si je sám prosadí. 

Dívali jsme se na Ježíše, a vidíme – to je fakt jiná hra. 
-	Jde za těmi, o které nikdo nestál, chová se k nim, jakoby na tom byli stejně. 
-	Nejsilnější je ten, kdo slouží! Ne, že nejsilnější si vždycky prosadí svou… 

Líbilo se to lidem? Měl Ježíš úspěch? 
Někomu se to líbilo. Komu? Kdo stál stranou dřív. A kdo to zkusil „otočit srdce“. 

A co ti ostatní? Některým to bylo jedno. 
Ale Ježíš vzbudil taky nenávist. 

Čtení z Jana 5,1-18
Proč se na něj zlobili? 
•	Uzdravil v sobotu (porušil zákon)
•	Protože nazval Boha Otcem (řekl, že k němu má blízko, že v Něm je Ráj blízko. Židé mysleli, že zatím jen v zákonu. 

Ježíš probouzel i nenávist u těch, kteří v něm nechtěli vidět Krista. 

Napíšeme si na tabuli, čím vším Ježíš musel proto projít. 
Ježíš tak byl 
•	Lk 22,1-6 pronásledován , 
•	opuštěn (22,39-46), 
•	zrazen (47-53), 
•	týrán 54.63-71), 
•	obžalován 23,1-11), 
•	odsouzen (15-16.21-24), 
•	zemřel (23,26.32-38.44-48) 
•	a byl pohřben (23,50-54). 

Tak vše skončilo pro apoštoly a lidi, kteří doufali v Ježíše. Čekali, že přinese Ráj. 
Ježíš zemřel. Byl v právu? Nenechal ho Bůh být? Smutně a bez odvahy se vraceli učedníci zpět ke svému jezeru a práci. 

4.5. Vzkříšení 
Pojďte si povídat. 
Co je to Ráj? – Místo, kde je převaha dobrého. Kde je dobře. 
To není všude? – Ne. Všude je boj, dobré proti zlému, proplétají se, často nevíte, který je který. A často vyhraje zlé. Vy sami jste takoví. Chvíli to s vámi jde, chvíli skoro ne. „Někdy bezva, někdy šlichta.“ (Saroyan). 
Není ten Ráj jen na chvilku? – měli jste někdy pocit, že tohle je dobře docela. Vzpomenete si na něco, na nějakou takovou chvíli…?
Ale na chvilku… - to by nebyl Ráj. 
Není potom ten Ráj jen takový sen? – Teď máte říci: Ne!! U Ježíše to nebylo tak. Tam to bylo zřetelné – na celý život. Vždycky s Ním… 
No právě – na život, a co když umřel? 
M 16,1-8
Proč šly ženy k hrobu? – Pomazat Ježíšovo tělo. 
Jakou měly starost, o čem mluvili cestou? – Kdo jim odvalí kámen. 
Ale to nebyla jejich největší bolest, (často řešíme problémy jiné, než nás trápí, protože ty skutečné jsou tak velké) ta byla: Ježíše jsme ztratili s ním – Ráj. 
Co našly? – Prázdný hrob! A jakéhosi muže tam. 
Co říkal ten muž? 
Není tu. Je vzkříšen. Potkáte ho v Galileji. 
(Proč se vracejí do Galileje, co tam chtěli? Začít znovu. Po staru. Ráj nechali za sebou, jako hezkou a zhořklou vzpomínku. („už nikdy to tak nebude, jako s Ježíšem. Každý den Ráj.“) A ono to nepůjde – vrátit se ke starému! „Ježíš jde před nimi, a tam je znovu potká!!?“ A tak to taky bylo! Jinak bychom tu nebyli my.)
To by ale znamenalo, že Ráj se tu zabydlel. Že tu dostal definitivní místo, že je Bohem „autorizováno“, že Ježíš ho tu založil, dal mu základ. Že ho nevytlačili ze země. Ani smrt to nedokázala. Což je co říct, ne?!
A všichni, kdo se ho chtějí účastnit, mohou. V souvislosti s Ním. 
Ráj není jinde?  - Je a není. Jen na chvilku, jen s nejistotou, jestli – mě to zlé neoklamalo (jak to dovede se tvářit, usmát, zlákat…). Ale tady – u Ježíše, je to autorizováno Bohem. „Lustrováno“ (i smrtí! A ta dovede lustrovat!)

Není to tak, že Ježíš zkusil vrátit na zem Ráj a lidé ho ze země vytlačili. Nepodařilo se jim to. Ráj (Ježíš) zůstává tady. 
Po Ježíšově smrti prožili učedníci ohromnou radost: Bůh Ježíše vzkřísil. To, co zastával Ježíš, to zastává i Bůh, to zůstává tady na světě taky. 
Jestli jste to pochopili, dokážete mi říci, proč chodí křesťané do kostela v neděli? Co to jsou takové bohoslužby? –  Je to takové setkání u prázdného hrobu. Se vzkříšeným. Ráj dostal zvláštní platnost. 
(Smrt utrpěla ostudu. Má nad člověkem rozhodující slovo. Končíme, řekne. A končí se. Ale s Ježíšem to bylo jinak: Ježíš se vrátil, působí, zase, je živé, co s ním. Tak v Ježíšovi smrt utrpěla ostudu. Bůh řekl o Něm své poslední slovo („má pravdu“).) 
V Ježíši Ráj na svět se začal vracet. Zabydlel se. Chtěli byste k tomu patřit? Víte kam a kdy jít? A koho čekat? 

5. Stát se jeden druhému blízkými
5.1. Ježíšův duch, “Duch svatý“
Angelika
Už několik týdnů je ve třídě nová dívka. Jmenuje se Angelika. Je to zvláštní děvče: často je hlučná a drzá a vyrušuje při vyučování -  a často začne najednou z ničeho nic plakat. A nikdo se jí nesmí zeptat, proč pláče. Musíme čekat, až přestane, a být k ní přátelští. Tak to dělá i pan učitel. Má s Angelikou trpělivost: ona prý musela dřív zažít hodně smutného.
Jednoho nedělního večera položil učitel na Angeličin stůl balíček. 
„Až se ráno v pondělí probudíš, můžeš si ho rozbalit!“, řekne. 
„Proč?“ diví se Angelika. 
„Protože máš narozeniny!“
Ostatní se diví: vědí týdny dopředu, kdy mají narozeniny, a Angelika se to musí dovědět od učitele!
Angelika nedokáže čekat do pondělí. Rozbalí dárek hned: červené pouzdro na tužky. „Mnohokrát děkuji,“ říká. Žádné jiné dítě ještě nedostalo od učitele dárek k narozeninám. 
Děti jdou domů zamyšleně. 
V pondělí přijdou ke škole dřív. Učitel tu ještě není. Angelika také ne. Všichni přinesli balíčky. Eva má čokoládu, Petra modrý šátek, Jirka knihu, Honza barevnou tužku, Mirek žvýkačky, Hanička svíčku a Pavel našel doma ještě docela nové pravítko. 
Všichni doma něco našli, nebo koupili a zabalili. Jen Slávek na Angeličiny narozeniny zapomněl. On pořád na něco zapomíná: Teď se zlobí. Ale pozor, má přece v tašce plyšovou kočku, tak ji Angelice dá. 
Když učitel přijde, je Angeličin stůl vyzdoben. Stojí na něm váza s květinami, a všechny malé dárky jsou okolo. Dva chlapci jsou hlídat: Angelika může přijít do třídy až bude hořet svíčka. Tak a už to je! Angelika stojí u dveří a žasne. Třída zpívá: „Angelika má narozeniny, my máme přání jediný…“ Všichni jí gratulují, podávají jí ruku. Angelika neříká nic, jen její oči září. 
Až odpoledne, dříve než šli všichni domů, děkuje. Říká: „To byly nejhezčí narozeniny v mém životě! Nevěděla jsem, že mě máte rádi. 
						Cili Wethekam 
 
Četli jsme podobný příběh a přece docela jiný. O Pepinovi!
Děti se zachovaly k Angelice jinak, než k Pepinovi. A přitom Angelika si byla protivná, nebylo snadné s ní vyjít. 
Proč se děti zachovaly jinak? Protože učitel se k ní také jinak choval? 
„Nakažlivý“. Co to je? Nakažlivá nemoc, předává se, ty ji máš, já ji můžu od tebe dostat. Jak by se řeklo, když se předává něco dobrého? 
Všimli jste si, jak se předává – to, jak se tváříte, to, jak se chováte k druhým. Když je třeba nějaká krizová chvíle, na výletě např. a vedoucí nezpanikaří, je docela klidný, tak je všechno najednou jinak, nebo nestalo se vám – že potkáte na ulici někoho, kdo se usmívá, a vám je taky najednou jinak? Nebo když vidíte dobře zamilované… Nebo když jeden žák vyrušuje… Stačí když se jeden zachová jinak, a může to druhé strhnout, nakazit je, nebo jim pomoci – taky se tak chovat.
Nepřipomínalo vám to něco? Děti jednaly – jako Ježíš? Připravovaly Angelice radost, pomoc, přijetí. Vytvářely stejnou atmosféru. Prvně učitel, pak ony. 
„Měly stejného ducha, jako Ježíš“. Stejné pochopení, stejnou lásku, stejný soucit… Té atmosféře, co byla u Ježíše – tomu můžeme říkat „Duch svatý“. Atmosféra Božího království. Jaká je? … 
Taky tak pokračuje Ježíšova Věc dál: atmosféra Ježíše se předává dál, „nakazí“ další a ti pak zase další. Stane se pak, že se jeden může k druhému chovat jako on. Pak ten druhý k třetímu… 
Když si lidé nezištně pomáhají, připravují radost, smiřují se, usilují o dobré, tak pokračují v tom, co Ježíš dělal. Tak v nich působí, co působil a působí Ježíš. „Duch svatý“. 
Ale vytrácí se to, vyprchává to, proto se k Ježíšovi vracíme, vyprávíme si o něm, aby „ten duch“ v nás stále ožíval. 
Je moc věcí, které vyvolávají naštvanost, smutek, vztek, nenávist, lhostejnost. 
Proto se k Ježíšovi vracíme, aby to, co působil on, aby bylo taky na nás a v nás vidět. A bylo „nakažlivé“.

5.2. Boží věc. 
Obrázek např. M. Jacksona (nebo nějaké slavné osobnosti z oblasti pop music nebo sportu). 
O co mu v životě jde? Jaká je jeho „životní věc“? Čím je posedlý? 
-	peníze
-	hudba (sport)
-	sláva
-	něco sdělit chce?
On by to přiznal. Jde mi o … to je moje věc. 

Jaká byla Ježíšova věc? 
-	láska
-	odpuštění, radost…?
Vždycky to bylo něco, co znamenalo „sdílení“. Nebylo to něco, co jeden druhému bere, ale – že jeden druhému je blízko. Stává se blízkým, ne ohrožujícím. 
Ježíš říkal: to je moje věc?! O tohle jde mně? 
Ne: „to je Boží věc!“ To je věc pro celý svět. (Zpěv, sláva, sport… to je jen pro pár lidí) Tohle je pro všechny důležité, prvně!
Pak Ježíše zabili a vypadalo to: byla to jen jeho věc, a on si ji neprosadil… 

Ale pak se stalo: Sk 2,1-4
Učedníci prožili – jak se ta věc, (která byla Boží!) stala také jejich věcí!
Být naplněn Duchem svatým znamená to: věc Ježíšova (která byla Boží) se stala jejich životní věcí. O co šlo Ježíšovi, o to jde teď také jim. 
Přepadlo je to, zmocnilo se jich to. Jako třeba strach vás přepadne, zmocní se vás, člověk se třeba nechce bát, ale nezbaví se toho, strach je silnější než on sám. Prožili, jako Ježíšova věc je Boží věcí, je silná, silnější než oni, má v sobě velikou Moc, strhuje s sebou. 

A nemohli s tím zůstat doma. Sk 2,1,5nn.
Je to Boží záležitost, pro vás všechny tady, to je úkol všech křesťanů, „misie“, - aby se Ježíšova věc, která je věcí Boží, a Konce, a smyslu… stala záležitostí všech. Pak bude na světě Ráj, Království Boží. Pravda, pokoj, štěstí. 
Ježíšova věc byla Boží věcí, a stává se také věcí lidí, kteří v Ježíše Krista uvěří. Jejich život je jiný, proměněn, naplněn tím, o co šlo Ježíšovi („Duchem svatým“)
Když člověk uvěří v Ježíše, znamená to – co bude dělat, o co mu půjde…? Láska, radost, věrnost, tichost, přátelství… 

5.3. Co dělat? Obraťte se. 
Kdo byl s Ježíšem? „Učedníci“. 
Proč u něj byli? „Prožili Ráj.“ Boha blízko. 
Co prožili po jeho smrti? 
-	strach
-	radost a nadšení. Radost bývá někdy jen tak, bezdůvodná, proto je možná trochu lepší to druhé slovo „nadšení“ – čím byli nadšení. Ježíš vstal z mrtvých. To – jak byl dřív s Ním, ten Ráj – to za tím stojí Bůh. To je teď mezi námi. 
Pak šli ven a kázali. Že Ježíš je Kristus, vstal z mrtvých a že je tu možnost být naplněn duchem svatým. (Že Boží věc se může stát taky vaší!)
Co na to lidé? 
Co k tomu lidé řekli? Sk 2,27-38.41-42
-	ptali se: co dělat? Měli najednou pocit, že takhle to dál nejde, je potřeba vydat se jiným směrem…
-	co mají dělat: - obraťte se
- nechte se pokřtít na odpuštění hříchů
- dostanete Ducha svatého

A co se stalo pak? 
-	byli spojeni
-	drželi se apoštolského učení
-	lámali chléb
-	byli spolu

Obraťte se. Co asi mysleli? 

Jak se to dá napravit? 
Už je pozdě. Ale Standa nemůže usnout. Polštář má vlhký od slz. Pokaždé, když otevře oči, vidí před sebou ty hrozné obrazy: prodavačku z obchodního domu, autíčko, které mu vytáhla z kapsy, policistu, který ho vezl domů, vyděšené oči maminky, když policista vyprávěl o jeho krádeži. Slyší ještě hlas Lojzíka: „Ano, je to zloděj, a lhář je to taky!“
Chlapec zatíná zuby, aby nekřičel. „Už je všechno pryč“, myslí si: „Nikdo mě nechce, děti ve třídě o mě nebudou stát, ani učitelka, ani maminka a tatínek. Všichni mě nechají, nikdo nebude chtít být mým přítelem!“
Dveře se otevřou. Štěrbinou padá světlo do ložnice. Ve dveřích stojí maminka. Její tvář je uplakaná. „Spíš už,“ ptá se.
„Ne!“
„Tak pojď do obýváku! Tatínek přišel domů. Všechno jsem mu vyprávěla. Chce s tebou mluvit.“
Tatínek sedí na židli a dívá se mlčky na chlapce. Chlapec se vyhýbá jeho pohledu a dívá se do země. „Kdyby se ne mě aspoň zlobil!“ myslí si chlapec, ale tatínek mlčí. 
„Je to tak, jak mi to vyprávěla maminka? Že jsi kradl?“ ptá se vážně. 
„Lojzík to říkal, říkal, že to autíčko mám vzít.“
„Neptal jsem se, co udělal Lojzík. Ptal jsem se, co jsi udělal ty,“ přerušuje ho otec. A jeho hlas zní hněvivě. „Nemůže přece prostě přesouvat vinu na druhé. Tedy: udělal jsi to?“
Chlapec mlčí.
„Odpověz, prosím!“ říká otec ostrým tónem. 
„Víte přece všechno, proč to mám ještě říkat?“ vzdoruje chlapec. 
Ale pak začne plakat. Docela nahlas. Slzy mu tečou po tváři. „Ano!“ vymáčkne ze sebe. „Ano, ukradl jsem auto a peníze z pokladničky také. A lhal jsem taky.“
Teď jet o venku. Chlapec vzlyká. Ale nějak je mu lehčeji, nyní, když všechno řekl. 
„Chlapče!“ říká otec potichu: „Jak jsi mohl něco takového udělat! Vyprávěj to ještě jednou!“
A nyní vypráví chlapec všechno od začátku znovu, o dětech, které si s ním nechtěly hrát; o Lojzíkovi, který mu slíbil, že bude jeho přítelem; o penězích v kasičce, o té věci v obchodním domě.
Rodiče naslouchají mlčky. Neříkají nic, když chlapec přestal mluvit. V pokoji je docela ticho. 
Chlapec se dívá na otce; poprvé od chvíle, co je v pokoji. „Chceš mě ještě?“ 
Tatínek neodpovídá. Vstává a dívá se z okna do tmavé noci. „Podívej,“ ptá se po chvíli, „víš, že ses dostal na špatnou cestu?“
Chlapec kývne a jde k otci k oknu. 
„Ano,“ řekne tiše. 
Otec položí ruku na jeho rameno. „Pak musíme spolu hledat novou cestu, aby se všechno dostalo do pořádku. Nebude to pro tebe lehké.“
Maminka bere chlapce za ruku a vede ho do postele. Chlapec se jí drží křečovitě. „Maminko! Chceš mě ještě?“
Maminka ho pohladí. „máme tě přece rádi. Nechceme, aby všechno zůstalo tak smutné. Pomůžeme ti. Zítra budeme mluvit dál. Snad se pomodli a řekni všechno Bohu. Ten ví nejlíp, jak to je nyní v tobě.“
Maminka zhasne světlo. 
Bože.
Jsem smutný.
Nevím, jak to má jít dál.
Bože!
Víš, co jsem udělal.
Znáš mě.
Před tebou se neschovám. 
Bože!
Udělal jsem zlé. 
Víš, že mě to mrzí. 
Bože!
Nenechej mě!
Mám strach, drž mě pevně!
Bože!
Ukaž mi cestu!
Co mám dělat? 
Chci přece, aby se všechno napravilo!
Bože! Jak dobře, že ti to všechno mohu říci!
CO znamená obrátit se? 
-	přiznat, jak to bylo (vinu, ne dobré)
-	napravit
Jak může člověk napravit, když 
-	lhal
-	nepomohl
-	druhého pomluvil)
-	kradl
-	když se s někým dostal do sporu
Lidé se Petra ptali: co máme dělat?
On jim řekl: obraťte se. Změňte život. Přiznejte, co nebylo dobré (před Ježíšem to vidíte, můžete), a napravte to.

5.3. Co dělat? Nechte se pokřtít. 
Opakování: 
Kdo byl s Ježíšem? „Učedníci“. 
Proč u něj byli? „Prožili Ráj.“ Boha blízko. 
Co prožili po jeho smrti? 
-	strach
-	radost a nadšení. Radost bývá někdy jen tak, bezdůvodná, proto je možná trochu lepší to druhé slovo „nadšení“ – čím byli nadšení. Ježíš vstal z mrtvých. To – jak byl dřív s Ním, ten Ráj – to za tím stojí Bůh. To je teď mezi námi. 
Pak šli ven a kázali. Že Ježíš je Kristus, vstal z mrtvých a že je tu možnost být naplněn duchem svatým. (Že Boží věc se může stát taky vaší!)
Co na to lidé? 
Co k tomu lidé řekli? Sk 2,27-38.41-42
-	ptali se: co dělat? Měli najednou pocit, že takhle to dál nejde, je potřeba vydat se jiným směrem…
-	co mají dělat: - obraťte se
- nechte se pokřtít na odpuštění hříchů
- dostanete Ducha svatého

Posledně jsme mluvili o tom „obraťte se“. Co to znamená: přiznat, že leccos (skoro všechno?) nebylo dobře. Napravit to. 
Změnit směr cesty. Změnit orientaci. 
Jak to bude po tom? 
Nebude to potom tak: člověk jde nějakou cestou, za něčím, něčím žije, pro něco. Pak ho potká kázání „obraťte se“. Tak ano. Změníte směr, půjdete za jiným. Za čím teď? Ale po čase to nadšení asi vyprchá. Tak se zase změní směr, půjdete zase za něčím jiným, za čím? 

Nebude to takové kličkování? Neustálé obracení se. Měnění života?! Nežije se tak? 
Žije. Je to příjemné? Ne.

Ale Pavle chtěl ještě něco, aby udělali: „nechte se pokřtít“. 
Co to znamená? Viděli jste křest? 
•	Polití vodou (ponoření), znamená: jakoby zemřel (s tím končí zájem druhých o člověka – věřitelů, soudců, policie…), 
•	pak se vytáhne z vody (to je jakoby se znovu narodil) 
•	a říká se jméno Ježíše Krista (a to znamená – teď, od nynějška patříš Jemu. Začínáš nový život, a ten celý bude ve znamení Ježíše Krista (jeho cesty, jeho přítomnosti, jeho Lásky…). Patříš k Němu a k těm, kteří v něho věří. A pomáháš světu k dobrému, jako On. 

Křest chápali jako takovou pečeť – viděli jste pečeť – rozpečetí se dopis a nikdo se do něj nemá dívat – až ten, kterému dojde, když ho rozpečetí někdo, ztrácí ten dopis svou cenu, smysl. 
Křest je takovou pečetí na vašem životě, a nikdo vám do Něj nemá nahlížet, než ten, kterému patří – Ježíš Kristus. 

Život křesťana není jen neustále obracení se. Ale má tento jeden směr, jedno tíhnutí – pro křest. (trochu jako svatba něco definitivně změní). 

Jste pokřtěni? 
Kdy jste byli, kde a kdo je váš kmotr? 
Petr také řekl: nechejte se pokřtít. Křest je znamení, které říká: patříš k tomu, co se stalo a děje skrze Ježíše Krista. Patříš k Němu, skrze Něj k Bohu. 

5.4. byli spolu, jedli chléb, modlili se
S Ježíšem lidé prožili: návrat ztraceného ráje. V čem to bylo, v čem záleží Ráj? Hodně jíst, pít, užívat si…? C je To Dobré?
Když si malovali obrázek Ráje (pastýři u ohně, četli jsme si to), co bylo to podstatné? Bůh s lidmi a oni s ním. 
Víte najednou: někdo mě tu chce, nejsem tu náhodou a jen tak, sám pro sebe… (to je nejhorší pocit: nikdo mě tu nechce, jsem tu náhodou, a cizí…)
A když byli s Ježíšem, prožívali to. Když jsme s Ježíšem, jako bychom byli s Bohem. 

Jak to bylo po Ježíšově smrti? Prožili to Znovu. Pokračuje to. 
Jak? Když byli s Ježíšem, tak to bylo s Ním. Jak to je teď? Jak to ví, že jsou zase s Bohem, jak viditelně, co jim to dokazuje, ukazuje, jak Ho mohou potkat, v čem, co jim připomíná Ráj, jak ho mohou prožít? 

Co měli udělat lidé, když se ptali, co dělat?
-	obrátit se
-	pokřtít se
to bylo první znamení, že jsou účastni Ráje, s Bohem. 

A oni pak dělali ještě něco jiného. Byli spolu, jedli chléb, modlili se.  Jak se tomu říká jedním slovem? Církev. Sbor. Druhé znamení!
Spolu jedli chléb, to je druhá věc, která viditelně připomíná: patříte k Bohu. 
Při křesťanských bohoslužbách se slaví Večeře Páně. 
Uvádí se Ježíšovými slovy 1 K 11. 
Je to nabídka. A shrnutí. Ježíš říká – já jsem tu byl pro vás. Můj život, moje slova, lásky, a taky smrt tu byla pro vás. 
A když lidé jdou k Večeři (na každé bohoslužby), tak přijímají tu a nabídku, že Ježíš a v něm Bůh je pro nás…
Účastní se toho, že Bůh je s nimi, oni s ním. 
V chlebu a vínu potkávají zase Ježíše Krista a Boha a Ráj. 
A jsou tam spolu – u Večeře Páně, v církvi. Jak spolu? 
Myslíte, že se mohou nenávidět? Ne. přijímají lásku. Tak: milují se. Všechno měli společné!
Myslíte, že mohou být smutní? Když se odkrývá Ráj? Ne. Radují se. 
A jsou za to vděční. 
Křesťané také při bohoslužbách prožívají Ráj. Boha skrze Ježíše blízkého – v chlebu, vínu a společenství. 

5.5. Bible
Učedníci zůstávali s Ježíšem, protože – „bylo u něj dobře“? Dá se to tak říci? Protože u něj nacházeli „Ráj“. (V čem záleží ráj?)
Co my s tím máme společného? Týká se to taky nás: Jaký je rok? 1998. Kdy se To stalo? 0-33. 
Učedníci to prožili u Ježíše. Po jeho smrti – znovu!
Ale my, jak to můžeme prožít my? Jak můžeme prožít Ráj? (Boží blízkost)? 
-	křest
-	Večeře Páně (a společenství). Viděli jste ji? 
Ještě něco je potřebí, aby se Ráj od Ježíše neztratil, aby se nás týkal taky? 
K tomu je potřebí ještě: vysvětlení a připomenutí, zprávu o Ježíšovi, která by nám to vysvětlovala a připomínala. 
Máme něco takového? Bibli! 
Bible, to je „kniha“, ale je to vlastně celá knihovna. (Dva díly, Starý zákon, Nový zákon, budeme teď mluvit o něm…
Pro křesťany je to nejdůležitější kniha. Nečte se jen pro zábavu nebo poučení, objevuje se skrze ni Ráj!
Je tu napsáno, co Ježíš říkal, co dělal, co působil, a co první křesťané o něm věřili, co v jejich životě znamenal. 
Jak vznikla? Jak vznikají knihy? Někdo si sedne a napíše ji? S biblí je to složitější. Je v ní víc knih, a každá navíc má svůj delší příběh („tradice“). 
Jak vznikala bible?
-	událost Ježíše
-	apoštolé káží lidem
-	sbor slaví bohoslužby. Při nich si taky káží, učí se náboženství, říkají si to dál. Zpočátku nic nepsali. Až časem. A jednotlivá Ježíšova slova si zapisují. 
-	Vznikne první kniha o Ježíšovi. Napsal ji Marek. Nazval ji „evangelium“ – tzn. radostná zpráva
-	Pak píší jiní, „pohled z druhé strany“. Nejen o Ježíšovi, ale i o životě církve. V bibli jsou i dopisy, psané jako napomenutí, potěšení, do sborů. 
(Hra: hledání papírků se jmény novozákonních knih, skládání jich podle bible v pořadí)
Také bible je pro křesťany velmi důležitá, bez ní by se jim Ježíš (Ráj) ztratil. 

5.6. A co z toho? 
Učedníci a jiní prožili (když byli s Ježíšem) Ráj (Dobré, Boha blízkého). Jeho smrtí to neskončilo. 
My máme také takovou možnost? Také se nás může dotknout Ráj, také do něho můžeme vstoupit? Ano. Viditelně – křtem, večeří Páně, bohoslužbami, slovy bible. 
Co z toho? Co to bude znamenat, že mohu v … prožít Ráj, Boha blízkého? Bude to nějak vidět? 
Napište to, co z toho, že člověk potkal Ježíše. 
M 12,28-34. Dvojpřikázání lásky. 
Tak se to projeví (když člověk prožije Ráj skrze Ježíše) – budete chtít pro druhého dobré. (to je láska, chtít pro druhého dobré)
Většinou chceme dobré jen pro sebe. A druhým působíme smutek, škodu, ponížení, bolest. Často ani nechceme. A když to děláme, je to proti Bohu (který je dobré pro všechny). Neděláme, co on chce, a co jsme sami prožili jako dobré, Ráj. To je „hřích“. Zkoušíme chtít dobré jen pro sebe (a stejně ho nedosahujeme) Odvracíme se od lidí. 
A když člověk prožije, že Bůh se k němu v dobrém obrací, tak – se pak taky musí v dobrém k druhému obracet a chtít pro ně dobré. 
To, že člověk uvěří, že prožije Ráj (dobré, Boha blízkého) v křtu, společenství, Večeři Páně, bibli, to se projeví tím, že budeme chtít dobré také pro druhého. To je láska.