Jak my lidé žijeme I
pomůcka k vyučování náboženství (upraveno z německé předlohy)

l. Lidé
Přečíst konec 14. kapitoly z knihy Huckleberry Finn. 
Čím se lišíme my lidé od sebe navzájem, jeden od druhého? Napište ve dvojicích... Řeč, velikost, vzdělání, barva vlasů, .... Skoro ve všem, že?
Máme my lidé něco vůbec něco společného? 
(Když budou děti odpovídat: dvě oči ... - udržme to "specificky lidské").
Člověk se umí ptát
                     myslet
                     předvídat
                     má v sobě touhu, nepokoj, nespokojenost
                     cosi hledá, zmateně, nekonečně, nejistě   
                     má víc možností, ví o nich, musí si vybrat, nikdy na ničem nemá dost

My lidé se od sebe navzájem lišíme skoro ve všem. Společné nám je, že se dovedeme smát, dovedeme plakat, dovedeme se ptát. 

2. Co potřebujeme?
Co potřebuje člověk k životu? Nutně, aby přežil. Znáte Robinsona. Ztroskotal na ostrově. Co musí prvně najít, co pak, co ještě?
- jídlo
- šaty
- teplo a  bezpečí
- zdraví
Když tohle člověk má, je spokojen, šťasten? Cítí, že je to dobré?
Ne! Člověk může mít hodně jídla, bezpečí, peníze, ale šťasten být nemusí. Jsou země, kde peněz i jídla mají dost, kde není válka, stejně tam lidé nejsou docela štastni.
Co jim chybí? Napište to. 
Přečteme si Lk 19,1-10, příběh o Zacheovi. 
Proč šel Zacheus za Ježíšem? Měl zkušenost, že není člověka, který by ho dovedl přijmout. V Ježíši by takového, tušil, mohl najít. Povedlo se!
Člověk nemůže být docela šťasten, když nemá někoho, kdo by ho měl rád
- když je s někým ve sporu
- když ho druzí nepřijímají
- když nemá někoho, komu může důvěřovat...

Člověk potřebuje k životu jídlo, bezpečí, zdraví, ale to vše mu nestačí. Potřebuje ještě druhé lidi, někoho, kdo by ho dovedl přijmout, mít rád. Docela zvláštním způsobem to lidé nacházeli u Ježíše.

3. Je svět skutečně nádherný?
______________________________________________________________________
Povídka:
Na dvorku si hrály dvě děti veselou hru. Vymyslely si vlastní řeč, kterou spolu mohly mluvit a nikdo jim nerotuměl.
"Brif, braf," řeklo jedno dítě.
"Braf, braf," řeklo druhé a pak se smály.
Nahoře na balkoně seděl starý pán a četl noviny. Z okna naproti němu se vyklonila stará paní:  "Co je to za hloupé děti tam dole?" 
"Nemyslím si, že jsou hloupé," řekl starý pán. 
"Tak to mi povídejte, že jste rozuměl tomu, cosi právě povídaly!"
"Samozřejmě: První řeklo: "Dnes je takový nádherný den" a druhé:"Zítra bude ještě hezčí." 
Stará paní pokrčila rameny, ale mlčela, protože děti dole znovu začaly mluvit svou tajnou řečí.
"Haraši, baraši, fifirmoši," řeklo jedno.
"Bruf," řeklo druhé a znovu se začaly smát.
"A tomuhle jste taky rozuměl?", volala nazlobeně stará paní.                                                   "Ovšem," odpověděl starý pán se smíchem. "To první řeklo:"Jsme šťastní, že jsme na světě," a to druhé odpovědělo: "Svět je přece nádherný.".
"A je svět skutečně nádherný?" ptá se stará paní.
"Brif, bruf, braf," odpověděl starý pán.
______________________________________________________________________
Brif, bruf, braf, co to asi znamená?   Co si myslel ten starý pán o světě a o životě? Je svět skutečný nádherný?
A co si myslíte vy? Nabídnu vám několik možností, vyberete si, která se vám bude nejvíc líbit: je - není - někdy je - jak pro koho - nevím. (Můžeme třeba hlasovat, pro "je" zdvihněte ukazovák, atd...). 
Co o tom říká bible? 1 M 1,29-31. Takže stvoření bylo dobré! Ale taky: 6,5-7 - taky je zlé. Objevilo se pak zlé. Tedy je to v napětí: Stvořené (má být) k dobrému. ale je tu hodně zla.
Co by tu nemělo být, aby to bylo "nádherné?" Aby lidé byli šťastní. Z čeho mají lidé strach? Promyslete, namalujte, napište si...
- válka
- nemoc 
- bolest
- stáří
- vina
- smrt...

Svět a život v něm je dobrý i zlý. Lidé často neví, jestli se mohou radovat nebo být smutní.

4. Lidé hledají Boha
Svět a život v něm je dobrý i zlý. 
Co je zlého, co je dobrého? O čem se mluví líp, o zlém, nebo dobrém? 
Jak se nás dotýká zlé? 	- vidíme kolem sebe
                                	 	- vidíme v televizi	                                            
				- prožijeme na sobě nebo se stane blízkému člověku
Zlé není jen okolo nás, dotýká se nás. A je taky v nás. (strach, smutek, vina, bezmoc..)
A co z toho, že tu je zlé a dobré? Jen to, že jsme chvíli veselí a chvíli smutní? Ne! My se s tím zlým nechceme, nemůžeme smířit. Nedokážeme to. Bojujeme proti němu.
Jak se dá proti zlému bojovat?
Co naděláme  proti...
A co s tím zlým, co je v nás, se zlým, které si nás poznamenalo, udělalo si z nás spojence?
Jak se můžeme zbavit zlého? 
- že člověk nedělá, co by neměl?
- že to druhému vytýká?
- že hledá něco, co by bylo lepší?
Ano - hledáme něco, co by bylo Dobré docela, a co by i nás mohlo udělat dobrými. A pro tohle, co hledáme (vlastně Koho hledáme, protože dobrým by nás mohla udělat jen Láska) je jedno slovo. Jaké? - B ů h. 
Slyšeli jste lidi mluvit o Bohu? Jak o něm mluví? 
Kolik lidí se takhle ptá po bohu? "Kde jsi, jaký jsi, jsi, přijdeš, necháš se najít...?
Možná se lidé ptají jinými slovy, jinak. Ale ptají se.

Každý člověk (protože ví o zlém, které je i v něm, s kterým si neví rady a tuší, že to tak s ním být nemá, nemusí) se ptá po Bohu, hledá Boha. Někoho, kdo by byl docela na straně dobrého a dobré by prosadil.

5. Lidé prožívají Boha
Svět a život v něm je dobrý i zlý. A člověk se s tím smíří? Řekne si: uvidím, co přijde, nějak to už musím přijmout? Nejde to docela. Člověk se musí ptát po něčem, co by bylo opravdu Dobré, k čemu by člověk mohl patřit, co by taky jeho změnilo. - Člověk se ptá po Bohu. Tím se ptá: jak je to opravdu, jak to bude nakonec. Mohu se radovat, nebo ne?
                   A je Bůh? 
                   A kde je?	
_____________________________________________________________________
Povídka:
Dítě říká: "Maminko, kde je Bůh? Jak vypadá Bůh?"
Maminka říká: "Nemůžeš Boha vidět. Nikdo nemůže Boha vidět. Ale můžeš ho prožít."	
"Co to znamená "prožít"?"
Maminka se dívá na dítě.
"Maminko, já tě mám ráda." Dítě pohladí oběma rukama maminčin obličej.
Maminka říká: "Vidíš, mého obličeje se můžeš dotknout. Ale mé lásky ne. Ale o mé lásce víš. Prožila jsi, že tě mám ráda. Vidíš jen mou tvář, nevidíš mou lásku. Ale můžeš ji prožít: v mých slovech, v tom, co ti říkám. Tak můžeš také prožít Boha. Bůh je uprostřed v našem světě. Žiješ s ním pořád. Lidé říkávají: "Bůh je v nebi." Ale nebe je jen jiné slovo pro to, že "Bůh je tady."" (G.Herwegen)
_____________________________________________________________________

Boha nemůžeme vidět. Můžeme ho prožít. Všude a vždy prožívali lidé Boha ve svém životě. 
•	když měli někoho, kdo je měl rád - a napadlo je, že to není samo sebou, náhodou
•	když potkali někoho, kdo potřeboval jejich pomoc a oni mu dokázali pomoci
•	když se dostali na konec svých sil a otevřela se jim nová cesta
•	v dobrých věcech na světě (krása přírody...) prožili cosi jako vděčnost
Pokaždé trochu jinak, pokaždé znovu lidé prožili: Je tu někdo pro nás, kdo nás zná a miluje, věděli: je Někdo, od koho přichází  dobré, komu můžeme důvěřovat a komu jsme odpovědní. - Bůh.

6. O Ježíšovi a jeho životě
Co se učíte v českém jazyce, matematice, přírodovědě...?
A co se učíme na náboženství? Co slyšíte v tom slově? Bůh? To znamená: jen my tady víme něco o Bohu, kdo sem nechodí, nic o něm neví? Ne. 
Každý ví něco a nějak o Bohu. (připomenout poslední látku). Lidé se vyhýbají Bohu, líp se jim žije ve světě věcí. Pocit odkázanosti a vydanosti není právě příjemný. 
Vezměte si třeba modelinu. Můžete si z ní udělat, co chcete? Máme rádi věci, které takhle zvládáme. 
Leccos se dá zvládnout. Ale nakonec - a člověk to v určitých chvílích ví - jsme odkázáni, vydáni..., je cosi, co nás přesahuje, žijeme obklopeni tajemstvím...
Co tedy děláme na náboženství, když každý má nějakou zkušenost s Bohem? Učíme se Bohu rozumět a žít s ním. 
V jednom člověku lidé prožili, našli Boha nejzřetelněji, docela jasně. Ten člověk se jmenuje Ježíš Nazaretský. 
Vy jej znáte spíš jako Ježíše Krista.
- "Ježíš" znamená: Bůh vysvobozuje, zachraňuje
- "Kristus" znamená: přichází od Boha, v jeho jménu, zastoupení.
My se Bohu učíme rozumět skrze Ježíše.
Co víte o Ježíši?
- kde se narodil - v Betlémě
- kde žil - v Nazaretu
- rodiče - Josef a Marie
- ukázat různé obrázky Ježíše - každý je trochu jiný
- odkud víme o Ježíšovi? .- z bible
- namalujte Ježíše - v jaké situaci se vám vybaví
- víte, co Ježíš dělal, jak kázal, o čem?	

7. Lidé, země a doba, ve které žil Ježíš
Ježíš žil v Palestině. Palestina byla rozdělena na tři části - Galilea, Samaří,  Judsko.Galilea byl venkovem, Samaří bylo v opovržení od dob zajetí, Judsko bylo centrem života, zde hlavní město Jeruzalém. Pro Galileu bylo významné Genezaretské jezero, pro celou Palestinu Jordán. V létě sucho, v říjnu-dubnu deště. Úrodné půda víceméně jen podél Jordánu. 
Ježíš žil v Palestině v době, kdy Palestina byla okupovaná Římany (kolem přelomu letopočtů)
žil v městě Nazaret
okolo něj žili: pastýři, rybáři, řemeslníci, zemědělci.
Pěstovaly se ovce, kozy, osli, pšenice, ječmen, fíky, olivy, víno,
Na mapě najděte města, která znáte.
Domy byly bez oken, s plochou střechou, kamenné nebo hliněné 
Proč to všechno musíte vědět? Protože se budeme učit o Ježíšovi.
Když chcete něčemu rozumět, musíte  znát souvislost. Když chcete pochopit, proč se třeba ten kluk chová tak nemožně, může vám v tom pomoci, když budete znát jeho rodinu...)
Palestina, Izrael, to je souvislost, do které patří Ježíš. Když Ježíš mluvil, vybíral si obrazy ze všedního života. Jak byste jim chtěli rozumět a nevědět nic o zemi a době, v které žil?
A proč se budeme učit rozumět Ježíšovi? Protože on je zase souvislost našeho života!

Ježíš žil v Palestině na přelomu letopočtů.	

8. Ježíš a doba, v které žil
Jaká byla doba, v které Ježíš žil?

_______________________________________________________________
Povídka
Izák a Claudius
Před téměř 2000 let v Kafarnaum u Genezaretského jezera v Palestině.
V chatrči na kraji města žil Izák. Bylo mu jedenáct let. Jeho otec byl tkadlec Natanael. Byli to Židé.
V domě u jezera bydlel Claudius. Bylo mu dvanáct let. Jeho otec byl setník Lucius. Byli  to Římané.
Izák a Claudius se viděli poprvé toho večera, když Izák spadl do vody. To se stalo tak:
Izák si hrál s rybářskými chlapci na člunech. Smáli se mu, že měl strach přeskakovat z jednoho člunu do druhého.
"Ty neumíš plavat:" křičeli na něj.
"Umím!" říkal Izák. 
"Tak nám to ukaž!" křičeli chlapci a zezadu ho strčili. Izák spadl do vody - a neuměl plavat. Rybářští chlapci dostali strach. Viděli, jak se Izák potápí, jak polyká vodu. Klečeli na kraji člunu a podávali mu ruce. Ale byli moc malí a slabí, nemohli Izáka udržet. Opět se potopil. Chlapci s křikem utekli.
Claudius vesloval po jezeře. Všechno viděl, skočil do vody a vytáhl Izáka do člunu.
Ten prskal a kuckal. "Děkuji," řekl. 
Claudius mu řekl: "Musíš se naučit plavat. Mohu ti pomoci?"
"Ty jsi Říman?" zeptal se Izák.
"Ano, jmenuji se Claudius. A ty?"
Izák se sklonil, zavazoval si sandály. "Izák," řekl. "A musím už jít." Neboť rybářští chlapci stáli na břehu a dívali se na ně. 
Claudius řekl:"Kousek odtud je  v rákosí suchý ostrůvek. Člověk z něj může přehlédnout celé jezero. To je můj úkryt. Z břehu k němu vede stezka. Nechceš tam za mnou zítra večer přijít? Ukážu ti, jak se plave."
Izák by se rád naučil plavat a Claudius se mu líbil. Ale řekl: "Nemám čas. Musím rodičům pomáhat." 
Tu mu Claudius řekl: "Nechceš, protože jsem Říman. To je škoda, nemám přítele."
Izák mu neodpověděl. Šel pryč. Po pár krocích se zastavil a řekl: "Pokoj s tebou." Pak utíkal pryč a neohlížel se. 
Když Izák zahnul do uličky, kde bydlel, viděl, jak jeho otec vstal od stavu. šel do domu a zavřel za sebou dveře. I Samuel, i Nahum zašli do domu. V létě pracovali většinou venku. Ale teď přicházeli uličkou římští vojáci. Proto byly všechny domy zavřené.
Jen starý Šimon seděl venku u hrnčířského kruhu. Obrátil se zády  k uličce. Nikdo v městě nenáviděl Římany víc než on. Před rokem nutili jeho syna Amose, aby se stal vojákem a bojoval za ně v cizích zemích. Amos utekl do hor a tam žil s jinými muži někde ve skalních jeskyních. Často přepadali římské vojáky na úzkých horských silnicích a jednoho dne, doufali, všechny římské vojáky vyženou.
Izák zaběhl k Šimonovi do dvora. Vojáci už byli pryč.
"Jsou všichni Římané zlí?" ptal se.
"Ptáš se jako hlupák:" řekl starý muž. "Dobyli naši zem. Okrádají nás svými daněmi. Kvůli nim musel Amos utéci do hor a možná ho už nikdy neuvidím. Jsem sám a starý... Ale přijde zachránce, Mesiáš! To nám slíbili proroci."
"Kdy přijde?"ptal se Izák.
'Šimon zamumlal: "Brzy musí přijít, brzy! Nouze už je moc velká!"
"Zabije všechny Římany?"
"Bude to velký vojevůdce a shromáždí naše muže. Pak zaženeme Římany, naše země bude zase silná a mocná."
Izál si vzal kus hrníčřské hlíny a začal si modelovat osla. "Samuel mi vyprávěl, že pole bude rodit třikrát do roka a že sklidíme desetkrát tolik ovoce a že lvi už nebudou žrát ovce."
Šimon se smál. "Samuel je snílek. Bude velký válečný ryk. A lvy budou naši mužové, které povede Mesiáš do boje."
Slunce už zapadlo. Izákovi byla zima. Rozloučil se a šel domů.
Příštího večera šel Izák na ostrůvek v rákosí a potkal tam Claudia. Stali se přáteli a nikdo o tom nevěděl. Izák se naučil od Claudia plavat a Claudius od Izáka židovské hry.
Často se procházeli po městě. Nikdo nemohl poznat, že Claudius není Žid. Ale nikdy nevzal Izák Claudia do uličky, v které bydlel.

Když byl podzim, nastal veliký neklid po městě. LIdé vyprávěli, že mužové v horách napadli skupinu římských vojáků, ale byli poraženi. Mnozí byli zabití nebo zajati. Ženy plakaly, když o tom u studně mluvily. Mnohé měly v horách muže nebo příbuzné.
Izák měl přinést pro maminku ndobu na olej. Šimon seděl u kruhu.
"Víš něco o Amosovi?" zeptal se Izák.
"Ne, nic nevím," odpověděl Šimon.
"Neděláš si starosti?"
"Ovšem. Ale už běž, mám spoustu práce. V předsíni stojí nádoby. Můžeš si vybrat."
Když se Izák vrátil s nádobou, ptal se: "Proč je tvoje lehátko venku u stáje? A tvůj dům je celý zavřený."
Stařec se na něj podíval úkosem. "Možná mám v domě hada."
"Hada? A proč ho ndvyženeš?"
"Ať tam sežere všechny myši a krysy."
Izák se smál. "Mohl bych se na to podívat?"
"Ne!" řekl Šimon. "A už jdi. Dej mi pokoj!"
Izák odešel vylekán. Ještě nikdy nebyl Šimon tak nepřátelský. Možná má moc starostí.
Večer se Izák potkal s Claudiem. O boji v horách nemluvili. Claudius vyprávěl o krásných domech v Římě, o aréně. Izák žasl. Chtěl taky o něčem vyprávět a vyprávěl Claudiovi o hadovi v Šimonově domě. Cladius se smál a líbilo se mu to, Chtěl hada vidět.
Izák byl pyšný, že by mohl svému příteli ukázat něco zvláštního a vedl ho k Šimonově domu. 
Proplížili se zahrádkou. "Šimona nevidím, to je dobře," šeptal Izák.
"Ale v domě je světlo, možná zabíjí právě hada!"
Přisunuli si prázdnou bednu pod okno a dívali se do domu škvírou v okenici.
Tam byli tři muži.Izák se polekal. Na Šimonově posteli ležel Amos! Byl zraněn. Měl obvázanou hlavu. S Šimonem byl v místnosti ještě Samuel, ten, co pletl košíky. Proto zavřel Šimon dům! A vyprávěl historku o hadovi. Izák chtěl stáhnout Claudia z bedny. Ale ten se bránil.
Teď mluvil Amos: "To všechno nemá smysl. Musíme čekat. Půjdu zpátky k mužům do hor a řeknu jim, že musíme přestat s útoky."
"Takže Mesiáš u nás nenajde žádné muže, s kterými by bojoval proti Římanům?" ptal se Šimon. "Až se uzdravíš, půjdu s tebou do hor."
"Mesiáš!" řekl Amos a trhl sebou. "Přemýšlel jsem o tom hodně, když jsem ležel tam nahoře, než mě našli pastýři. Proroci říkali, že Mesiáš přijde ke všem národům, tedy i k Římanům a Řekům...nejen k nám Židům. A to znamená, že přinese mír všem. Jak by pak mohl být vojevůdce?"
"Mír, dokud jsou Římané v zemi?" křičel Šimon. "Ne!"
Amos řekl: "V Mesiášově říši pokoje budou Římané našimi bratry."
"Ty máš horečku, Amosi," řekl Šimon. 

Venku popadl Claudius Izáka za paži a táhl ho z bedny. "Slyšel jsi? To je Amos, ten chlapík, kterého hledají Římané. Zabil víc než sto našich  vojáků!"
"Ale tys neslyšel, co řekl? Už nechce proti vám bojovat."
Claudius mlčel.
"Nesmíš ho prozradit, Claudie!" řekl Izák. "Jsi přece můj přítel!"
"Udělám, co budu chtít," odpověděl Claudius. 
Tu ho udeřil Izák do tváře a pak se váleli po zemi. Claudius byl silnější. Odstrčil Izáka a skočil přes zeď.
Izáka vyskočil a tloukl pěstmi do dveří. Křičel: "Simone, rychle, otevři, musím ti něco říct!"
Samuel vyšel ven. "Nech toho!" řekl hněvivě a chtěl Izáka udeřit, Ale Izák mu uhnul a šeptal: "Šimon a Amos musí pryč, jeden Říman je slyšel."
To už byl přede dveřmi i Šimon. Popadl Izáka za rameno. "Kdo nás slyšel, mluv!"
"Znám ho, ale neřeknu vám jeho jméno." Konečně mu uvěřili. Samuel vyvedl osla ze stáje, naložil Amose a vydali se k horám.
Za hodinu přišli římští vojáci. Ale už nikoho nenašli. 

Od toho dne se Izák a Claudius v úkrytu nepotkali. Občas se potkali na ulici. Pak ale dělali, že se neznají. 
Claudius věděl, že Izák varoval židovské muže. Ale neprozradil to svému otci. Izák neřekl nikomu, že CLaudius poslal vojáky k Šimonově domu.
Ale byli nepřátelé. Izák nenáviděl CLaudia, a bylo mu z toho smutno. Myslel často na to, co řekl Amos: že nebude nepřátelství mezi lidmi, až přijde Mesiáš. Kdy už přijde?
Izák čekal.
____________________________________________________________________

V Palestině žili ještě Římané. Co tam dělali? Byli to cizí vojáci.
Jaká to byla doba, do které přišel Ježíš? Ne šťastná.
Vzpomenete si, o čem  mluvili tři mužové v Šimonově chýši? O Mesiáši. Čekali Mesiáše - tzn. někoho, kdo to tu změní. Jak změní? 
- buďnásilím                                                                                                                     - nebo třeba i jinak. Jak to říkal nakonec Amos a proroci.

Doba, v které žil Ježíš, nebyla šťastná. Lidé v Palestině čekali, že přijde Mesiáš, někdo od Boha, a s ním velká Proměna.

9. Lidé kolem Ježíše
Doba, do které se Ježíš narodil, byla těžká. 
Co se dá dělat s potíží? Třeba nemoc - člověk s ní může bojovat, nebo se vzdát, nebo mít naději...
Co dělali Židé tenkrát? 
Jak kdo: Někteří (jako ten Amos) se rozhodli pro boj proti Římanům. Odešli do hor, připravovali partyzánské útoky proti římským vojákům. Těmto lidem se říkalo zéloté. Ti čekali Mesiáše jako vojevůdce, který se postaví do jejich čela. Zdálo se jim: Je to jasné: za všechno mohou Římané. Zlé je mimo nás. Musíme proti němu bojovat.
Jiní věděli: ale to zlé je taky v nás. A za to zlé, co je okolo můžeme taky my. To, že jsme se odvrátili od Boha. Musíme se k němu vrátit. Nejlíp tak, že budeme dodržovat zákon. Když jeden den všichni Židé budou dodržovat příkazy zákona, přijde Mesiáš. Těmhle se říkalo farizeové a zákoníci. Připadá vám zákon nejasný? Nevadí, rozpracujeme ho do detailů, budete vědět, co máte dělat. Do zlého jsme zapleteni také my. Cesta z něho ven je cesta praktické zbožnosti.
Jiní řekli: s tímhle světem už nic nenaděláte. Utečte z něho. Jako my. Těmhle lidem můžeme říkat třeba esejci. Oni sami si říkali "synové světla", odešli z měst a vesnic a založili mnišské společenství, v kterém čekali na příchod Mesiáše - Soudce.
Většina lidí ovšem se starala o sebe a své rodiny. "Obyčejní lidé".
A někteří lidé byli v obecném opovržení. Třeba celníci, kteří vybírali pro Římany daně a sami z toho byli dobře živi.
Takoví lidé byli kolem Ježíše.

Lidé neskládali ruce v klín. Jedni si mysleli: zlé je mimo nás (v Římanech) a pomůže nám násilí. Jiní věděli: my jsme v tom zlém taky a pomohla by nám praktická zbožnost, jiní ze světa docela utekli. Prvním se říkalo zéloté, druhým farizeové, třetím esejci.

11. Ježíš jde za lidmi, kteří jsou v opovržení
Do jaké doby se narodil Ježíš?
Jací lidé jsou kolem Ježíše? Jaké skupiny lidí? Farizeové, esejci, zéloté, obyčejní lidé...
Jaká jsou jejich očekávání? 
Ke komu byste se přidali vy, která skupina je vám sympatická?
Kdybyste vy chtěli něco měnit, koho byste si vybrali za spolupracovníky? (Děti budou říkat "obyčejné lidi". Protože se s nimi lépe pracuje, nemají vyhraněný názor? Potřebí připomenout, že tihle se starají o svoje jenom...) Napište na tabuli  všechny skupiny, číslujte si sympatii a možnost spolupráce.

Ježíš říkal: "Království Boží se přiblížilo, čiňte pokání". Tzn.: Změna od Boha je blízko. Lidé mu museli rozumět. Bylo to ve vzduchu - tohle  očekávání.
Ale jak - čím se tu dá něco změnit?
Zéloté říkali: násilím.
Farizeové a zákoníci: praktickou zbožností.
Esejci nechtěli už mít s tímhle světem nic společného.
A "obyčejní lidé" mysleli na práci.
Jak si Ježíš představuje tu Změnu. Čím se dá něco změnit?
Víte, za kým šel Ježíš prvně. Za kým pak? Opačně, než byste čekali. Šel za celníky (lidmi v opovržení) a za obyčejnými lidmi. Přečtěte si znovu příběh o Zacheovi. Přečtěte si příběh povolání učedníků. Mat 9,9nn. Kde si Ježíš hledal spolupracovníky? Koho si vybral?
A co podle Ježíše způsobí změnu? Odpuštění, přijetí a láska.

Ježíš říkal" "Království Boží je blízko, čiňte pokání". Šel za celníky, obyčejnými lidmi a bylo vidět: láska, odpuštění, přijetí způsobí (už působí!) tu největší Proměnu ve světě.

12. Ježíš jí s hříšníky
V Palestině v době, do které se narodil Ježíš, se nežilo právě dobře. (Ostatně žije se někdy docela lehce?) Lidé se s tím nedokázali spokojit. Jedni říkali: když budeme zbožní, bude líp. Druzí říkali: je potřebí s tím něco rázně udělat. Další se pokusili o útěk... Kteří jsou kteří?
Ježíš šel za celníky... Proč? Asi si myslel: ne zbožnost, rozhodnost, útěk nebo práce něco změní, něco mění. Ale Láska. Líbí se vám to? Že to je hezké?
Co je láska? Představte si: Maminka má narozeniny. Děláte narozeninové slavnosti? Zeptáte se maminky: kdo přijde na Tvou slavnost? A maminka vám řekne: nech se překvapit. A pak přijdete ze školy a jste napjati - kdo u nás bude? Koho byste čekali u vás? A kdyby tam byla stará nemocné paní odvedle, která je sama, nemocná a neudrží v ruce šálek a drobí pod stůl? Nebo cikán se svou rodinou? Nebo ten člověk, kterého jste znali jen jako opilého? Jak by vám bylo? 
Přečtěte si lepší příběh. Lk 7,36nn
Už víte, co je láska. Přijetí. Že vás někdo přijme, "vezme". Že vy někoho přijmete. Z písniček a vyprávění o lásce můžete mít pocit, že to je něco krásného, uchvacujícího, strhujícího, docela příjemného. Někdy třeba. Ale někdy to znamená "jen" tohle: přijmout i toho, kdo je těžko přijatelný.

Láska znamená přijmout i toho, kdo je těžko přijatelný. Udělat mu místo vedle sebe. V sobě.

(Opakování a příprava na rodinnou neděli. Najít obrazy pro flanelograf např., které by znázorňovaly zelota, farizeje, esejce, obyčejného člověka, celníka. Potom (i při kázání - "aby tu nebyl takový zmatek") seřazovat je podle bohatství - stavět je do řad nebo žebříčků - (koho na první místo.. - celníci, farizeové, obyčejní lidé, zeloté, esejci.) podle uznání, podle toho, jak "mají blízko k Bohu" (farizeové, esejci(?), zeloté, obyčejní lidé, celníci nakonec (těm Bůh byl jedno). A Ježíše, kam byste zařadili? Přímo "odo Boha". To byla zkušenost s ním. On k Němu patří. A - pointa kázání: Kdo patřil k Ježíšovi, dostával se blízko taky Bohu. Ten celník úplně odzadu najednou byl Jinde!)

13. Co je důležitější
Mohli bychom žít bez řádů, pravidel, předpisů?
Představte si, jak by to vypadalo na silnicích. Kdyby nebylo dohodnuté, po jaké straně se má jezdit, kdyby neplatily značky... Nebo ve škole. Přišli byste vy? Přišel by učitel?
Kam se podíváte, všude žijeme podle pravidel.
Jaký mají smysl? - Ochránit druhého i vás. Před  svévolí, bezohledností druhých lidí.
Židé měli také spoustu pravidel, příkazů, přikázání. Pamatujete si, kdo se o ně staral? (farizeové, zákoníci) Jeden zákon byl pro ně zvláště důležitý: světit sedmý den, sobotu. Nepřipadá vám to jako to nejdůležitější? Ale oni sobotu měli pro to, aby se jim neztratil smysl ostatních zákonů. Neměli dělat nic, co by je odvádělo od toho, co je nejdůležitější: být v dobrém spolu. S Bohem a spolu. Sobotu měli jako zvláštní den k tomu, aby si připomněli a prožili znovu a znovu, že tu nejsou sami pro sebe, a že to je dobré. 
Přečtěte si M 3,1nn. Ježíš má už první nepřátele.
Rozumíte hněvu farizeů a zákoníků? Když se zruší hlavní zákon, zruší se i ostatní. Co to Ježíš říká a dělá?! 
Nepochopili, že Ježíš zákon o sobotě porušil právě proto, aby smysl zákonů byl udržen. Zákon je ochrana mě a druhého, ale neuhlídá, abychom byli v dobrém spolu. To uhlídá jenom Láska! A Láska je tohle: chtít dobré taky pro druhého.

Ježíš říkal: nejdůležitější je mít rád. To tady něco změní, mění. Mít rád, milovat znamená: chtít dobré taky pro druhého.

14. Ježíš káže o Božím království
Ježíš v lásce, Láskou měnil situaci, postavení lidí. Uzdravoval, odpouštěl hříchy (vysvobozoval ze samoty)...
A také kázal. Říkal: "Přiblížilo se království Boží, čiňte pokání..."
Mluvil v podobenstvích. Vyprávěl příběhy ze všedního života a v nich bylo slyšet co a jak se mění.
Přečtěte si podobenství o perle Mt 13,45
Zkuste jednou větou říct, jaká je hlavní myšlenka příběhu.
- Dostává se k vám něco, s čím nic jiného nemůžete srovnat, tak je to velké a dobré - to je Boží Království
Podobenství o rozsévači  Lk 8,4
Je to smutný nebo radostný příběh. Tolik semene vyhází zbytečně, ne? Ale ten konec! Vyplatí se mu to!
Ježíš toto podobenství vyprávěl lidem, když se ptali: Je to velké, co se teď kolem Tebe děje - to s tou Láskou, za kterou stojí Bůh? Ukaž nám to. Není tak moc vidět. Ježíš říkal: čekejte. Uvidíte. U Lásky je potřebí čekat. A rizika se nezbavíte a výsledky (žeň) neurychlíte.
Podobenství o marnotratném synu Lk 15,11nn
Kdo je hlavní postavou v příběhu? Jak by se podobenství mohlo jmenovat jinak? Jak se vám líbil starší bratr. Který se vám líbil víc?
Poslední slovo má láska otce. Láska Boží bude mít poslední slovo. Dokážeme to přijmout? 

Ježíš říkal: "Přiblížilo se Království Boží, čiňte pokání". Království Boží je to, na čem záleží (podobenství o perle), i když se vám to třebas nezdá teď dost velké. Jde totiž o to, že láska bude mít poslední slovo a už teď má pravdu (podobenství o milosrdném Otci).

15. Kdo je ten Ježíš?
Vyprávíme si o Ježíšovi. I to znamená, že Ježíš vzbudil pozornost.
Čím se dá vzbudit pozornost? Tím, co člověk dělá, říká...?
Co Ježíš říkal a dělal, proč on vzbudil pozornost?
Napišme si to na tabuli:
- uzdravoval
- kázal
- porušoval zákony
- stýkal se s těmi lidmi, o které nikdo nestál
- předával, probouzel lásku
- měnil lidi k lepšímu
- odpouštěl hříchy
- byl jiný
Líbilo se lidem to, co Ježíš říkal a dělal?
Podtrhněme červeně, co mohlu vzbudit podezření a hněv.
Podtrhněme modře, co mohlu vzbudit radost.
Jak to, že něco je podtrženo dvakrát?
Otázka byla: Kdo je ten Ježíš?.
Jaké titulky by byly v novinách, kdyby se o Ježíšovi psalo? (Titulek shrnuje to důležité nebo nápadné). 

Ježíš vzbudil pozornost (tím, co dělal a říkal)
Některým se to líbilo. Říkali: s Ním je to Jinak, něco se mění, něco nás  proěměňuje, bere nám strach, osvobozuje. Tihle říkali: Ježíš je od Boha. Je Kristus.
Některé to rozzlobilo. Říkali: je to nespravedlivé, on se stýká s nespravedlivými, porušuje zákony, je bezbožný, vede lidi od Boha. Je to bezbožník. A tihle lidé začali připravovat Ježíšovu smrt.

16. Ježíš ukazuje, jak jeho učedníci mají žít
Ježíš vzbudil pozornost - tím, co dělal a říkal. Jedny to potěšilo, jedny to rozzlobilo. Takže se lidé kolem Ježíše začali rozdělovat do dvou táborů?
- jeden tábor lidí byl zamračený. Začal připravovat Ježíšovu smrt.
- druhý byl veselý, šťastný, plný obdivu, zpívalo se,...?
Ne. Lidé se kolem Ježíše začali  rozdělovat do tří táborů:
- zamračení
- veselí (našli u Ježíše, co hledali. Zdraví, jistotu vlastní ceny, že o ně někdo stojí...). Ti pak odešli. Dostali svoje.
- ale někteří s ním zůstali. Našli u Ježíše ne jen něco. Tihle jsou "učedníci". Nebo "církev" potom. 

Přečteme si o chvíli, kdy jsou s Ježíšem naposled. J 13. 
Možná jim do poslední chvíle nebylo jasné, proč s Ježíšem zůstávají. Proč? Nedovedli by to říct. A Ježíš jim to před svou smrtí řekne, dá najevo, aby to věděli, nezapomněli, co u Něj našli. 
Jak to dal najevo? - myl nohy. To byla služba pro otroky. Služba není hezké slovo, sloužit - není to něco ponižujícího? Znamená to - být pro někoho. Snazší je být sám pro sebe. Je to  bezpečnější? Není člověk míň, když je pro druhého?
To bylo to zvláštní u Ježíše. Že on byl pro druhé. Nepotřeboval být sám pro sebe. Tohle je Láska. A Ježíš k tomu řekl: láska má pro vás smysl pak, když vás promění, když vám to taky bude možné - sloužit.  To, před čím jste měli strach, co vám bylo nepříjemné - to teď bude vaším životem.

Ježíš při poslední večeři učedníkům myl nohy (to byla práce pro otroky) a dal jim tak najevo: láska znamená službu, být pro druhého. A to je teď váš život. S vámi se má stát ta proměna, že to dokážete.

17. O lidech, kteří věří v Ježíše
Potom Ježíše zabili. Jeho nepřátelům se povedlo připravit jeho smrt. Tak měli radost: brzy na Ježíše všichni zapomenou..., všechno bude při starém. Nic se nezměnilo.
Proč se tedy ještě dnes mluví o Ježíšovi? Co by mohl znamenat dnes?
Ježíšovi přátelé ale byli smutní. Je to pryč všechno...
Přečtěte si M l6,lnn, Lk 24
Pak přišly ženy a potom apoštolé, byli plni radosti. Říkali: Ježíš žije! Bůh jej vzkřísil! Víme to. Znamenalo to:
- co říkal Ježíš, to říkal Bůh,
Bůh Mu dal za pravdu
- co Ježíš dělal, to dělal Bůh, 
Bůh se toho sám ujímá
- Ježíš je zajedno s Bohem
Neskončilo to Ježíšovou smrtí.
Lidé si mysleli, že křížem to s Ježíšem a Láskou ve světě skončilo. Ale potom slyšeli, a znovu prožili, že to není pravda. Bůh vzkřísil Ježíše z mrtvých. Nad ním neměla poslední  slovo smrt. Nad ním má poslední slovo Bůh. Bůh se za něj postavil a Ta Věc (Věc s proměňující láskou) pokračuje dál.

18. Duch Ježíšův
A je to pravda? A  kdo o tom přesvědčí?
Když vás někdo pomluví, co uděláte? Rozzlobíme se. Nějak mu to vrátíme. 
Když se dva lidé hádají, co uděláte? Nepleteme se jim do toho.
O koho se staráte, na koho berete ohledy, komu pomáháte ...
A na spoustu dalších obvyklých věcí bychom přišli. Spoustu věcí můžete s jistotou čekat. Takový je život, takoví jsme my. Ale:
Kolem Ježíše to bývalo zvláštní. Byla jiná atmosféra, jiné ovzduší. 
Vracel Ježíš lidem jejich hněv? Co řekl nepřátelům na kříži? Lk 23,34. O koho se staral? O sebe a ty nejbližší? Pro koho měl čas? ... Kolem Ježíše to bývalo jinak, než jak to jindy bývá. Potom i s druhými lidmi! Člověk potkal někoho od Ježíše a chtěl kabát a on mu dal i košili. Dal ránu a ten druhý nastavil i druhou tvář. Pěkný zmatek! To bylo tou atmosférou? Ovzduším?
Jedno z dobrých vysvětlení: zahrát na kytaře úder přes všechny struny bez použití hmatu levé ruky. Jak to zní? Pár tónů tam nepatří, že? Neladí to moc. Musíte něco stisknout, aby to bylo lepší. Ale teď: přeladit kytaru do bluesového ladění (e na d, A na G a E na D - takže ladění je pak d h g D G D). Udeřit do strun. To zní jinak, že? Jak je to možné? Přeladil jsem tu kytaru. Něco takové se stalo s lidmi kolem Ježíše. Uvnitř byli přeladěni. Něco se stalo s několika tóny srdce. Se strachem, beznadějí, ...
A po Ježíšově smrti se to neztratilo. Nebo: Stalo se to znovu! Ježíš nebyl jen vzor, který by člověk měl napodobit. Spíš v něm byla síla, která proměňovala život. Ta síla se po Ježíšově smrti vrátila. To je to, čemu se říká "Duch svatý". Je to moc, která lidi proměňuje. Dává možnost chovat se k druhým i k sobě jinak. V Ježíšově duchu. 
To je důležité, v jaké atmosféře žijeme. Vedlé té běžné, lidské, ustrašené, napjaté, nejisté... je tu taky ta Ježíšova. "Duch svatý", který umožňuje žít jinak, jinak se chovat k lidem a jinak žít.
Co to znamená tedy být křesťanem?

Být křesťanem znamená žít z Ježíšova ducha. V atmosféře, která kolem něj vznikla a která je i  po jeho smrti pravdivá. O ni jde v křesťanském sboru.

19. Apoštolé
Na tabuli napsat "nadšení". Znáte to slovo? Co znamená? Pomohlo by nám, kdybychom věděli, z jakého slova je toto slovo uděláno? Jaká slova v tom slově slyšíte? Na - dechnout se?
Nadšení znamená nadechnutí? Čeho se člověk může nadechnout, aby byl nadšený? Nálady, nápadu, atmosféry? 
Viděli jste nadšené lidi? Dívali jste se na fotbal, nebo byli jste na rockovém koncertě? Jak vypadají nadšení lidé? Jsou jakoby něčeho plní, něčím stržení. Něčím "jiným", zvláštním.
V Ježíši bylo také cosi Jiného. Také to některé lidi nadchnulo, strhlo, proměnilo, "přeladilo". "Přijali Ježíšova Ducha." A ve chvíli, kdy se zdálo, že je po všem, prožili znovu tu Proměnu - "seslání Ducha svatého". A věděli: tak tohle je už trvalé, tohle se ze světa už neztratí, to je od Boha. To je budoucnost.
Byli tomu rádi? Velmi! Protože to, čeho se nadechli u Ježíše,  to bylo - jaké to bylo? - Bylo jim jako dítěti u maminky, jako poutníkovi po poušti, když se dostane k studni...? Jaké to bylo? Řekněte. Důvěra, pokoj, radost, blízkost k ...
Nechali si to pro sebe? Šlo by to? Ne! Tak šli městy a vesnicemi  a všude mluvili o Ježíšovi, věděli, že jsou k tomu poslaní - "apoštolové". A dělo se to dál - to "nadšení Ježíšem" se předávalo dál. 
Lidé se ptávali: co máme dělat, aby náš život byl taky jiný? Přečtěte si to ve Sk 2,37-47. 
Co měli dělat? 
- změnit život
- pokřtít se
- být jeden pro druhého
- učit se učení apoštolů.
Takhle vznikaly křesťanské sbory, tak vznikla  křesťanská církev.

Lidé, kteří byli proměněni Ježíšovým duchem tuto proměnu předávali dál. Tak vznikla křesťanská církev.

19. Různí lidé - jedna církev
Vrátíme se k l.kapitole. Co jsme si říkali? Co nás lidi rozděluje? Všelicos. Barva očí, vlasů, povaha, ... Co nás spojuje? Že se dovedeme smát, plakat, ptát se. 
Co je podstatnější, to, co nás spojuje, nebo to, co nás rozděluje? Co nám pomůže víc rozumět druhému? To, co máme stejné. Stejný problém máme.
 ale lidé, které spojuje ještě něco jiného než to, že se dovedou smát, plakat a ptát se, i když to s ptaním, smíchem a pláčem souvisí. Proměňuje to jejich pláč i smích i ptaní.
Co myslíte, že spojuje B.Clintona s T.G.Masarykem? Že byli prezidenti? A když k nim přidáme B.Dylana nebo R.Lukavského? Že to jsou lidé, kteří něco dovedou? Když k tomu přidáme - ... (přidejte z vlastního okolí) nějakého křesťana. A další a další... 
To jsou hodně různí lidé, mají různé platy, postavení., jiný život, ale to všechno jsou "křesťané". Jejich život má stejný střed. Takhle se dá pochopit, kdo je to křesťan, a co je to církev:
Vezměte si kruh: Namalujte ho na tabuli.                                                                                   Co je pro takový kruh nejdůležitější? Střed! Ten definuje všechno ostatní. A vzdálenost od středu je zajímavá. Ne podstatná.
Ten kruh je jakoby církev. 
Ve středu je Ježíš Kristus. Namalujte do kruhu různé body do různých vzdáleností od středu. Různí lidé, třeba byste řekli i různě daleko od středu... ale patří do kruhu, protože se ke středu vážou. To je církev. A To jsou křesťané - lidi, jejichž život "definuje" Ježíš Kristus. Jím jsou určeni, vázáni, na něm se orientují,... On je pro ně Tím Pevným Bodem 
Křesťané - "kristovci" jsou lidé, kteří pevný bod pro svůj život našli v Ježíš Kristu. Jsou jím "definováni", určeni. Když by měli říct to nejdůležitější o svém životě, mluvili by o něm.

20. Jak se lidé mohou stát křesťany?
Oblíbená otázka při různých interwiew bývá: Co byste si s sebou vzal na pustý ostrov? Chce se zjistit: Co je pro člověka důležité. 
Kdybyste měli říct vy, co je pro vás důležité, o co byste nechtěli přijít, co byste řekli? Co byste si vzali vy na pustý ostrov?
Vyprávíme si o lidech, kteří si říkají "křesťané". Kdo to je - takový křesťan?
Jsou to lidé, kteří se rozhodli pro Ježíše. Ježíš je pro jejich život důležitý. 
Takže křesťané by při odpovídání na onu otázku z interwiew řekli: A Ježíše!? Nepřežili by bez něj? Možná. Ale nevěděli by proč a jak žít.
Znám paní, která hodně často mluvila o tom, jak jí kdo kdy ublížil. V srdci cítila křivdu a s ní se dívala na všechno a všechny okolo. 
Ale křesťané "mají v srdci Ježíše", atmosféru, ovzduší, které bylo kolem Něj a po jeho smrti se vrátilo a ve sborech se předává dál a dál. 
Všichni lidé nejsou křesťany, to je jasné. Jak se člověk může dostat k víře v Ježíše?
- některé děti mají rodiče křesťany. Tedy v rodině už vrůstají do té "Ježíšovy atmosféry", chodí na náboženství, do konfirmačního cvičení, do mládeže, do sboru.
- nebo v dospělosti člověk potká věřícího člověka, ptá se "Proč... - věříš, proč se takhle chováš, ...?" A sám se potom rozhodne pro víru v Ježíše Krista.
Kdo se rozhodne pro Ježíše, a dá se pokřtít, začne patřit do církve.
Křtí se u nás více děti nebo spíše dospělí? Ale - jak se dítě může rozhodnout pro křest? Rozhodnou se za něj rodiče. Když věří a o tu "atmosféru Ježíšovu" v rodině usilují a o ni prosí, tak chtějí, aby dítě do ní od mala vrůstalo, od mala patřilo.
Jste pokřtěni? Víte, kdy jste byli pokřtěni? Kdo byli kmotrové u křtu? Zjistěte si to do příští hodiny. Příp. lze pro ně zjistit, nebo udělat jako hru: přečíst datum křtu, potom jména kmotrů (to jsou ti, kteří mají za vás odpovědnost ve vedení k víře) - čí křest to byl?

Křesťan je ten, kdo se rozhodl pro Ježíše Krista, kdo se rozhodl poutat, vázat, orientovat  svůj život na Ježíše, a kdo se nechal na znamení toho pokřtít.

21. Sbory křesťanů
Kdo je křesťan?
Jsme to my?
Vaši rodiče? Jak se to pozná?
Kolik je v ... našem městě křesťanů?
Ví to o sobě navzájem, že jim jsou? Odkud by to mohli vědět? Přece ze sboru, z kostela. Totiž:
Být křesťanem, to neznamená jenom "mít nějaký názor, životní pocit, životní způsob..." To znamená patřit do společenství ostatních křesťanů a s tímto společenstvím mít úkol. Přečtěte si Mt 28,16.
Ježíš učedníkům neřekl: žijte si teď podle toho, co jste u mě našli. Oslovil je všechny najednou (patří k sobě), a říkal: "Jděte..., získávejte, ... křtěte..., učte..."
Každý sbor jakoby byl hlavní stan, kde se křesťané schází, dostávají "Ducha svatého", nachází a uskutečňují "Ježíšova ducha", "jeho atmosféru" -   a připravují se pro svůj společný úkol - roznášet ji po světě, protože tam patří.
Víte, co všechno se děje ve sboru? Bohoslužby, nedělní škola, biblické hodiny, mládež, křty, svatby, pohřby, Večeře Páně...
Některá setkání jsou spíše naučná, v některých jde víc o sdílení se, některá jsou víc slavností (zpřítomnění Toho).
Sbory mají své budovy - sborové domy, kostely. Víte, že v naší církvi je dvojí typ vnitřního uspořádání kostelů?- Toleranční uspořádání (okolo stolu Páně) - v centru je Slovo (bible na stole Páně), lidé jsou okolo (jako rodina) : sbor je společenství okolo Slova.
- Běžné uspořádání kostela - lavice za sebou, jako ve škole nebo divadle. Lidé vedle sebe, za sebou, soustředěni na - přijímání Slova, Ducha ... : sbor je tu jako očekávající společenství.
Být křesťanem, to není soukromá věc názoru nebo pocitu. Je to věc společenství, které má úkol misie.

22. Sbor
Kdo to je - křesťan?
Co mají křesťané společného? Taky sbor!
Proč chodí křesťané do sboru? Sdílejí se, vyučují, slaví...
Sbor jsme si malovali jako kruh, v jehož středu je Ježíš Kristus. 
Teď si ho namalujeme znovu jako kruh. A namalujeme si do něj, co se ve sboru všechno děje. Co je v něm asi to nejdůležitější? - Bohoslužby. Namalujeme je doprostřed. A co dál se děje ve sboru... Napsat. 
Tedy: lidé přijdou, něco přijmou, prožijí, naučí se, o něco se podělí a přijdou, až to zase budou potřebovat? Namalovat šipky do kruhu. Ale to přece nemůže stačit. Ne. 
I mimo sbor je člověk křesťanem, má úkol ve světě, do světa odchází s ním.
A pak namalovat šipky z kruhu ven. 
Křesťanský sbor vyzařuje atmosféru Ježíše Krista, tu má poznat, pocítit i svět v křesťanech, kteří chodí do sboru a zase chodí ven, kde mají úkol. - Misii.
Není v tom zmatek? Kdo se stará o to, co kdy bude, kdo je za co odpovědný, co dělat s problémy? 
- farář? A může si dělat, co chce, co ho napadne? Komu je odpovědný?
- staršovstvo - to je asi 10 lidí zvolených ve sboru na 4 roky. Starají se o život ve sboru.
Co mohou křesťané dělat venku ve světě? 
- osobní svědectví (o lásce, pravdě, svobodě, ... O Ježíši.) Tato cesta je pro misii (důležitý úkol církve) nejdůležitější. Jaké máte zkušenosti?
- diakonie
- vyučování ve školách
- sbírky pro lidi, kteří ve světě pomoc potřebují

23.Církve
Návštěva v katolickém kostele. 
Co je na první pohled rozdílné proti našemu kostelu?
Co je stejné? - kazatelna, stůl Páně, lavice, varhany... 
Co je různé? - výzdoba, obrazy, sochy,... Pozná se z výzdoby, co je to hlavní? Opakuje se kříž. Kříž znamená Ježíše Krista.
Bohoslužby jsou taky v lecčems jiné. Jinak vypadá kněz, jinak je oblečen, jiné části bohoslužby. U nás: písně, modlitby, čtení z bible a uprostřed je kázání jako výklad bible. V katolické církvi: také písně, také modlitby, také kázání, ale lidé více vstupují do modliteb(odpovídají knězi), je složitější struktura bohoslužeb, pokaždé je mše, ta je ve středu bohoslužeb. 
Církve se odlišují zřejmě hlavně v tom, jak rozumí církvi, sboru.
Evangelické církve mají velký důraz na společenství, na Boží Slovo (bibli), všichni jsou "kněží"
Katolická církev se má za prostředníka mezi lidmi a Bohem, kněz má zvláštní postavení, církev je tak trochu odrazem nebeského světa...
Stejné jsou všechny křesťanské církve ve víře v Ježíše Krista.
 Co je důležitější - co spojuje nebo to, co rozděluje? Víra v Ježíše Krista je důležitá!

24. Totožnost křesťana
"Totožnost" je divné slovo. Slyšeli jste ho? Třeba va zprávě: "Policie nalezla ztracené dítě a nyní pátrá po jeho totožnosti." To slovo znamená tedy co? "Co je zač."
Co chtějí nejprve zjistit? Jméno. Když někam přijdete, představujete se, chtějí prvně taky slyšet vaše jméno. Je důležité? Znamená něco? Mohli byste se jmenovat úplně  jinak? Ale k zjištění vaší totožnosti je důležité. Označuje vás. Mohou si je zapsat do adresáře,... Člověk může na druhého zavolat, když zná jméno, může druhého pomluvit...
Pak by chtěli zjistit, kam patříte.Rodina, bydliště, prostředí. To je ještě důležitější, než jméno - k jakým lidem, na jaké místo patříte, za koho jste odpovědni, kdo je odpovědný za vás.
Co je ještě důležité pro zjištění totožnosti, toho, co je člověk zač? Člověk má nějaké předpoklady fyzické a psychické. Lékař a psycholog by k tomu měli co říct. (Když se zkoumá nějaký trestný čin, jsou při tom i psychologové, aby pomohli zjistit, co ten člověk je zač, jestli je docela odpovědný za to, co udělal..
Ale nejhlubší určení totožnosti, je víra. Nejen na jaké místo a k jakým lidem člověk patří, ale jak se počítá do života, k Bohu, k lidem. To je tak důležité a velké, že se to do kolonek na formuláře nevejde, že se po tom nikdo neptá, že se o tom nemluví, ... až o tom lidé zapomněli přemýšlet, ptát se po tom.
Pro to, co jste, je nejdůležitější, že jste křesťané, že se počítáte ke Kristu, do jeho příběhu, do církve!!!

Pro vysvětlení:
V naší církvi je dobrým zvykem dětem (při náboženství, při biblických hodinách) vykládat bibli. Resp. převyprávět základní biblické příběhy.
Tato osnova k vyučování náboženství se může zdát v mnohých částech plytká, teologicky ji lze snadno napadnout. Začíná se u člověka! Bible - není až v druhém plánu?
Proč mně přes nebezpečí a úskalí připadá tato cesta možná? 
- Nechce se mi vytvářet myšlenkové dvojsvětí. Ze světa a z biblických příběhů. Děti mohou naše biblická vyprávění chápat jako kousek z mythologie, něco z říše pohádek. A v určitém věku je odloží. Zdá se mi, že nemáme "myšlenkové souřadnice", do kterých by biblický příběh mohl říci svou zvěst. Že my sami jsme plytcí. Připravit trochu půdu, naučit se zeptat, naučit zhodnotit sebe sama, svoje rozhodování, pocity, vztahy...- to má svůj smysl.
- Snažil jsem se s dětmi mluvit, nutit je mluvit. Narativní přístup má svoje ohromné přednosti. Zvláště pro menší děti. Strhuje...Ale důležité je také, aby dítě samo (člověk sám) se ptalo, hodnotilo - a doříkávalo to, co slyšel a slyší do svého způsobu myšlení, mluvení, do svého života. Dětem se dá hodně vyprávět, s dětmi se dá také dobře mluvit. A vést je při rozhovoru.        P.J.

l. Lidé	
2. Co potřebujeme?	
3. Je svět skutečně nádherný?	
4. Lidé hledají Boha	
5. Lidé prožívají Boha	
6. O Ježíšovi a jeho životě	
7. Lidé, země a doba, ve které žil Ježíš	
8. Ježíš a doba, v které žil	
9. Lidé kolem Ježíše	
11. Ježíš jde za lidmi, kteří jsou v opovržení	
12. Ježíš jí s hříšníky	
13. Co je důležitější	
14. Ježíš káže o Božím království	
15. Kdo je ten Ježíš?	
16. Ježíš ukazuje, jak jeho učedníci mají žít	
17. O lidech, kteří věří v Ježíše	
18. Duch Ježíšův	
19. Apoštolé	
19. Různí lidé - jedna církev	
20. Jak se lidé mohou stát křesťany?	
21. Sbory křesťanů	
22. Sbor	
23.Církve	
24. Totožnost křesťana